155 
tidligere omtalte Fænomen, at Afkølingen til -f- 1° ikke dræbte 
Frøerne, medens det ved yderligere Afkøling ikke var muligt at 
faa dem levende igjen. Saalænge Temperaturen ikke er under 1°, 
bliver Vandudtrædningen ikke større, end at Vævene uden Skade 
kunne taale den; synker derimod Temperaturen lavere, indtræder 
der en yderligere Vandudtrædning, hvorved der opstaar en saadan 
Vandfattigdom i Vævene, at Protoplasmaet ved Optøningen ikke 
formaar at fortsætte sin Livsvirksomhed. 
Endelig skal anføres følgende Exempel paa, at Vandet virkelig 
udskilles og optages igjen; 
En Frø blev frosset. Dens ene Laarmuskel rensedes for Is 
og viste da en Vandholdighed af 272 til 100 Tørstof. Derefter 
tøedes Frøen op, indtil den begyndte at bevæge sig. Den anden 
Laarmuskel viste da en Vandmængde af 367 til 100 Tørstof. Vi 
kunne altsaa nu fastslaa: 
Ved Frysningen udskilles der af Vævene Vand, som 
aflejres i Form af Iskrystaller under Huden, imellem 
Indvoldene og tildels i selve Vævene. Der udskilles 
saa meget des mere, jo lavere Frysningstemperaturen 
er. Hvis Dyrets indre Temperatur ikke har været for 
lav (under -f-l°), ville Vævene atter kunne optage 
Vandet ved en langsom Optøning. Foregaar Op¬ 
tøningen for hurtigt, kan Vandet ikke optages saa 
hurtigt, som Isen smelter. Der danner sig derfor Vand¬ 
ansamlinger rundt om i Frøens Legeme, og de deraf 
følgende Forstyrrelser i Organernes Funktioner ere 
maaske Aarsag til Dyrets Død. Hvis endelig Frys- 
ningstemperaturen har været for lav, vil den derved 
forøgede Vandudtrædning foraarsage en saadan Vand¬ 
mangel i Vævene, at Døden vil være den umiddelbare 
Følge deraf. 
Endnu skal kun fremhæves, at det udtraadte Vands Udvidelse 
ved Frysningen ikke indeholder nogensomhelst Fare for Frøernes 
Liv, eftersom Vandet fortrinsvis samles paa Steder, hvor der er 
