Silene acaulis. 
Arahis petf'cea. 
Trisefum suhspicafuni. 
Mindre hyppige: 
Thynms Serpyllum. 
Galium silvestre. 
Cerastium alpinum. 
Aira alpina. 
Poa glauca. 
Agrostis alha. 
Desuden en Del enkelte 
anfører. 
Festuca ovina. 
Sagina nodosa. 
Juncus trigluniis. 
Luzula spicata. 
Cerastium vulgatum. 
Alsine verna. 
Plantago maritima. 
Luzula multiflora. 
) noterede Arter, som jeg ikke 
Lerfladerne. Hvor Grusfladerne grænse til en lavere liggende 
Formation, en Myr eller en Mo for Exempel, findes der ofte et 
Bælte, hvor Jordbunden bestaar af Ler. Da selve den grusede 
Flade ofte skraaner jevnt ned til Lerfladen og gaar over i den, 
findes der flere Steder Overgangs-Former mellem Grusvegetationen 
og Lervegetationen. I Moen, især hvor den er stedt i Ødelæggelse, 
findes ogsaa ofte mindre Lerflader. 
Karakterplanter for Lerfladerne ere: 
Sedum villosum. Juncus alpinus. 
Koenigia islandica. J. trigluniis. 
De to førstnævnte spille Hovedrollen og forekomme ofte i for- 
bausende Mængde. 
Hyppigt forekommende ere: 
Agrostis alha. 
Aira alpina. 
Sagina nodosa. 
Triglochin paluster. 
Epilohium palustre. 
Luzula spicata. 
L. multiflora. 
I Øst-Island var denne Vegetation fuldstændig af samme Ud¬ 
seende. Jeg har derfra skildret den i Øst-Isl. Veg. S. 86 — 87 
under Lerflader 1. 
Naar disse Flader om Sommeren udtørres, deles de ofte ved 
Spalter i smaa, mangekantede Partier, Ruder, idet Overfladen paa 
Grund af Vandets Forsvinden trækkes saa meget sammen, at den 
