69 
og i Højfjeldets Grimmiahede (i c. 600 — 700 M.) ere de næsten 
helt forsvundne, der træffes kun enkelte yderst spredt voxende, 
almindelige Fjeldmarksplanter; derimod forekomme Lichener her i 
stor Mængde indblandede, hvoraf Cetraria islandica og Cladonia- 
Arter spille størst Eolle. Enkelte Steder træffer man i smaa Sænk¬ 
ninger i Mosdækket Cladonier saa rigelig forekommende, at der 
kunde være Tale om at opfatte Vegetationen som en svag Antydning 
til en Licheuhede. At der forekommer saa faa højere Planter i 
Højfjeldets Grimmiahede, er en Følge af de ugunstige, klimatiske 
Forhold, og saa længe disse ikke blive gunstigere er det sandsyn¬ 
ligst, at denne Grimmiahede i Hovedtrækkene forbliver uforandret. 
Forskellen paa en Grimmiahede i en større Højde over Havet 
og en Grimmiahede i Lavlandet er i faa Ord: at den først nævnte 
er mere stabil, indeholder en langt større Mængde af Lichener og 
meget færre (eller maaske ingen) Karkryptogamer og Fanerogamer. 
Lyngheden. 
Lyngheden forekommer i de nedre Bjergskraaninger og umiddel¬ 
bart ved Fjeldroden, men desuden træffes den hyppig paa det lavere 
Land, hvor den især optræder som Lyngmo. Den er frodigst i 
Liernes nederste Del, naar Lavamarkerne undtages, og aftager op¬ 
efter og nedefter. Den strækker sig til en Højde af c. 300—400 M. 
(cfr. Fjeldmarken); derovenfor findes kun en Del af de hededannende 
Planter og da spredtvoxende i Fjeldmarken. 
De vigtigste af de hededannende Arter ere: Empetrmn nigrum, 
Vaccinium ulig ino sum, V. Myrtillus og Arctostaphylus uva ur si. 
Desuden spille Juniperus, Betula nana, Loiseleuria og Cassiope 
en betydelig Kolle som dannende pletvis udbredte Samlag i den 
øvrige Hede. 
De 3 førstnævnte Arter ere de mest udbredte i Heden, og af 
dem er Empetrum den hyppigste og har den største Udbredelse, idet 
den gaar højere op paa Fjeldene og længere ned end de to Vaccinium- 
Arter, der hovedsagelig synes bundne til de lavere Skraaninger. 
