154 
betydelig Grad, og dertil ofte Bagranden afrundet eller mindre 
bestemt afskaaren. Og dels fordi denne Form, der nu til Dags 
er forholdsvis sjælden (af ca. 50 Eksemplarer af M. truncata fra 
Vest-Grønland kunne kun 2 regnes til denne Form), i Tertiær¬ 
tiden synes at have været den fremherskende; i hvert Fald finder 
jeg, at blandt 11 Eksemplarer fra den islandske Crag-Formation 
ikke mindre end de 10 tilhøre denne Form, ja endog vise sig 
særlig udprægede ved en meget forlænget Skalform (jfr. Fig. 7). 
Af denne Form kunne saa de andre Former afledes ved en 
successiv Forkortelse af Skallens bageste Del. Ad denne Vej naa 
vi først til den Form, der er afbildet i Fig. 8. a og anses for den 
typiske M, truncata. En yderligere Forkortelse fører os til den i 
Fig. 8. h afbildede Skalform. Og endelig have vi som Afslutning 
paa den hele Kæde den ejendommelige Form, der er gengivet i 
Fig. 8. c og oprindelig af Hancock blev beskrevet som en særskilt 
Art: Mya uddevallensis. 
Spørge vi nu om, hvilke de biologiske Forhold ere, der betinge 
den forskellige Skalform, anviser Katuren os to Veje til Forstaael- 
sen, nemlig 
1. Formernes Fordeling i Xutiden. Den typiske M. 
truncata er en sydlig Form. I nordlige Egne optræde i det hele 
kortere Former, og Formen uddev allensis er udelukkende knyttet 
til Ishavets Kyster. 
2. Formernes Fordeling i Kvartær lagene. I det 
sydlige og vestlige Norges postglaciale Skalbanker er den typiske 
M. truncata den eneste forekommende Form; i Glacialformationens 
lavere (yngre) Skalbanker erstattes den efterhaanden af kortere 
Former, og i de ældre Istidslag er Formen udevallensis den al¬ 
mindeligste Form ^). 
Af denne Parallel fremgaar tydelig nok, at klimatiske Forhold 
have gjort sig gældende ved Skallernes Omformning og den Dag i 
1) Jfr. M. Sars: Fossile Dyrelævninger fra Quartærperioden, 1865, p. 13, 
57, 85, 86, 123. 
