302 
Nærhed ligger en anden Kærne, op til hvilken en anden noget større 
Prik viser sig. Det er nu nemt i Knopskydningszonen at finde alle 
tænkelige Overgange fra disse fine Prikker i Protoplasmaet op til 
de ovenfor omtalte ringcelleagtige Hulrum (c, d, e), altsaa til Dan¬ 
nelser, der ganske ligne de Nitscheske Ringceller med Undtagelse 
af, at man ikke kan iagttage nogen Cellevæg. Forfølge vi nu, 
saaledes som Figurerne vise, disse Hulrum videre, da se vi, at de 
kunue vokse i meget kendelig Grad. Saa vel i de smaa som i de 
større finder man meget ofte store Geléklumper. Jo større Hulrum 
vi finde, des tyndere er ogsaa Protoplasmalaget, der omgiver dem, 
og des mindre fremspringende er tillige Kærnen. Under deres 
videre Vækst hænder det ofte, som Fig. 26 g viser, at to Hulrum 
støde sammen; da jeg har fundet talrige Eksempler paa saadanne, 
der ved deres Form tydelig nok have vist, at de ere dannede af 
to, f. Eks. Fig. 26 h, tager jeg ikke i Betænkning at hævde, at 
to sammenstødende Hulrum smelte sammen til ét, og at dette ene atter 
i sig kan optage endnu flere. Det bedste Bevis for denne Antagelses 
Rigtighed er i øvrigt det, at vi finde 2—4 Kærner indlejrede i det tynde 
Protoplasmalag, der beklæder de store Hulrums Inderside. Min Op¬ 
fattelse af disse Forhold er nu den, at de ganske smaa, næppe 
synlige Prikker, der optræde i Protoplasmaet nær 
ved en Celle kærne, de rin gcellelign ende og de meget 
store uregelmæssige Hulrum ere Trin i en fælles Ud¬ 
viklingsrække. Det er Protoplasmaets gradvise Om¬ 
dannelse til Gelé, vi her se foregaa; de 1 ysbrydende 
Prikker nær Kærnerne ere den første Gelé dr aabe, der, 
n aar den bliver større, udtømmes. De ri ngce Ue¬ 
li g n ende Hulrum svare til de Nitsche’ske Ring celler 
h o s de øvrige Phylactolæmer, men medens Udviklingen 
hos disse standser med Rin g cellerne, fortsættes den 
hos Lophopus , da her ingen hæmmende Cellegrænser 
findes, og mere og mere af det om Kærnen hvilende 
Protoplasma omdannes til Gelé; naar denne er udtørat, 
