49 
dibierne skarpe med et ejendommeligt, afrundet Indsnit paa Under¬ 
siden, saaledes som det træffes hos mange Larrider. 
Denne ganske lille Art er almindelig lios os i Juli og August 
i Sand og sandede Veje. Om Redebygningen vides slet intet 
nærmere. 
II. Cerceridæ. 
Denne Familje omfatter kun 1 europæisk Slægt: Cerceris , der 
staar isoleret som en egen Type, uden at vise Slægtskab med nogen 
af de øvrige Grupper. I varmere Lande skal der findes en Form 
med langstilket Bagkrop, som vistnok danner en egen, dog nær- 
staaende Slægt. 
1. Cerceris Latr. (1805) 1 ). 
Slægten udmærker sig i det hele ved en overordentlig kraftig 
Bygning og et stærkt Hudpanser. Hovedet er stort, bredt og fir¬ 
kantet. Mandiblerne ere forholdsvis korte og meget kraftige, 1—3- 
tandede. Benene ere korte, stærkt tornede, Bagtibierne baade 
tornede og savtakkede og Fortarserne stærkt cilierede. Ejendomme¬ 
lig er Bagkroppens Bygning ved de indsnørede Ringe, som give 
Bevægelsen stor Fasthed. Den første Ring er smallere end de 
øvrige og fungerer som Stilk; mellem denne og den anden Ring 
findes Leddet. Pygalfeltet er altid tydeligt, stort og fladt, men af 
yderst forskjellig Form. Hos Hunnerne varierer ogsaa Mundskjoldet 
paa mangfoldig Maade, fra Art til Art. — Hele denne Bygning, 
der i mange Henseender minder om de store, jordgravende Crabro- 
niders, viser os en usædvanlig kraftigt bygget Form, der er ud- 
x ) Slægten er monografisk behandlet af Au g. Schletterer: „Die Hy- 
menopterengattung Cerceris Latr. mit vorzugsweiser Beriicksichtigung 
der palaarktischen Arten 4 4 (1887). Det Referat af tidligere biologiske 
Iagttagelser over Slægten Cerceris , som findes i nævnte Afhandling, 
er temmelig mangelfuldt og ufuldstændigt. Den som Type for Rede¬ 
bygning og Udvikling nærmere omtalte Sphex apifalco Christ er = 
Philanthus triangulum Fabr. og saaledes ingen Cerceris. 
4 
Vidensk. Meddel, fra den naturh. Foren. 1897. 
