59 
III. Mellinidæ. 
Denne Gruppe omfatter kun en eneste Slægt, med kun 2 
danske Arter. 
1. Mellinus Fabr. (1793). 
Slægten er ejendommelig ved sin stilkede Bagkrop, der minder 
om Bagkroppen lios Tt^o^aZifm-Slægten. Det er navnlig den første 
Ring, der er forlænget og med den anden danner en Ledforbindelse, 
som tillader en stærk Bøjning af Bagkroppen nedefter. Hovedet er 
meget stort, forfra set meget bredere end højt. Mandiblerne sidde 
derved langt fra hinanden; de ere symmetriske, noget hule, hos 
Hunnen 3-tandede, hos Hannen 2-tandede. Spidsen er lang og 
tynd, de to andre Tænder korte, fæstede paa den midterste, brede 
Del. Paa Benene ere For- og Mellemlaar stærkt fortykkede; Ti- 
bierne kun med svage Torne langs Ydersiden og en Krans i Spidsen; 
Fortarserne med (5) fine Børster langs Randen af 1. Led; de øvrige 
Led løbe hver ud i en Torn i Spidsen. 
Arterne grave Gange i Sand og forsyne Yngelen med Dipterer. 
1. Mellinus arvensis L. 
Det er vor største Art, som er almindelig i Sandegne hele 
Sommeren. Begge Kjøn besøge mest Buske, hvor de sole sig paa 
Bladene og dels parre sig, dels maaske ogsaa søge Byttet, eller 
slikke Saft og Bladlushonning. 
Réaumur (Mém. t. VI, p. 269; t. 26, fig. 13—17) meddeler 
en Iagttagelse over denne Art (idetmindste tydede Westwood, og 
med ham alle andre, den som Mellinus arvensis , hvad jeg antager 
er rigtigt, skjønt Réaumur s Afbildning er mindre god og hans Be¬ 
skrivelse ikke passer ganske), som han skylder Du Hamel. Denne 
mener at have set, at den daglig fodrede Larverne med Fluer. 
Réaumur refererer kun Iagttagelsen, han yder den ikke sin Tilslut¬ 
ning og udtaler heller ingen Tvivl om dens Korrekthed. Kokon’en, 
som blev funden i Sandet, afbildes ogsaa. Indtil der foreligger nye 
Undersøgelser, som bekræfte denne Fodren af Yngelen, maa man 
