76 
6. Oxybelus Latr. (1796), 
Mandiblerne ere svagt buede, spidse, med en svag Tand ved 
Grunden i Inderranden; Benene ere korte og kraftige, Fortarserne 
stærkt cilierede, Tibierne stærkt tornede. 
Det er smaa, kraftigt byggede Gravehvepse, med et afrundet 
Hoved, en kort, „siddende 14- Bagkrop og stærke Ben. Arterne, der 
lignede hverandre overordentlig meget, grave Gange i Sand. Byttet 
bestaar i Dipterer (Muscider). Gangen fører skraat ned i Jorden; 
den er sædvanlig ganske kort og ender kun i en enkelt Celle, som 
ikke er særligt udstyret. Mærkelig ved denne Slægt er den Maade, 
hvorpaa den hjembærer Byttet. Naar man ser en Oxybelus komme 
flyvende med Byttet, ser det altid ud, som om den bar det med 
Bagbenene, og da disse ere tornbesatte, har man ment, at Tornene 
tjente hertil. Det var for en stor Del herpaa, at Lepeletier 
støttede sin oftere omtalte Theori, men S i e b o 1 d fandt, at Byttet i 
Virkeligheden sidder spiddet paa Braaden, om end Bagbenene maaske 
nok hjælpe til at fastholde det her. Naar de fange en Flue, jage 
de Braaden ind i Bryststykket og lade den blive siddende saaledes, 
idet de flyve bort med den. 
Vi kjende iøvrigt kun Biologien nøjere hos en eneste Art, 
men der er ikke Tvivl om, at de øvrige stemme overens med 
denne. Man ser dem paa Sandjord meget livligt flyve om for at 
parres i Solskinnet, og de træffes ogsaa paa Skjærmplanter. 
1. Oxybelus aculeatus Th., 2. O. fasciatus Dbm., 3. O. mu- 
cronatus F. Thoms., 4. O. mandibularis Dbm. — ere sjældnere 
Arter, hvis Levevis ikke kjendes. 
5. Oxybelus uniglumis L. 
Almindelig paa Sandjord overalt, hele Sommeren. Den er 
meget hurtig i sine Bevægelser og skræmmes bort ved den mindste 
Forstyrrelse. Grunden til denne store Forsigtighed skulle vi senere 
faa at se; den er vel begrundet — desværre. 
Allerede Linné (Fauna suecica p. 418) har set den bære 
Bytte hjem: „licet minima sit, sæpe tamen muscam domesticam, se 
