Sr 
352 
bladskaftets stråckning, som liåraf blifvit foljden, liåller inflorescens- 
naturen på att alt mer forsvinna. Någon våxpunkt låter sig icke 
mer påvisas, hvilket for ofrigt icke år så forvånande, då man tager 
i betraktande den ytterliga reduktion, som också sjålfva stamspetsen 
visar hos Chirita hamosa. 
Chirita hamosa år icke den enda Cyrtandre, som eger epifylla 
blommor. Hos åtskilliga hithorande arter stå blommorna likaledes 
på bladskaftet, och isynnerhet år detta fallet hos de stamlosa 1—2- 
bladiga våxter, som så allmånt forekomma inom denna grupp. 
Utvåcklingen hos dessa kogst egendomliga former år tilsvidare 
kånd endast for ett par Streptocarpus- arter, undersokta af T. Hiel- 
scher 1 ). Hufvudresultaten af dennes undersokning voro foljande. 
Grodden består endast af 2 hjårtblad och en bypokotyl led; stam- 
knopp och rot saknas fullståndigt. Vid groningen dor det ena 
hjårtbladet inom kort, medan det andra dåremot våxer ut till ett 
mycket stort, gront blad. Ingen epikotyl stam bildas, den hypo- 
kotyla dor snart. Blommorna och vegetativa skott framkomma ad- 
ventivt på skaftet af det nåmda hjårtbladet, som ar det blommande 
skottets enda assimilerande organ. Hos Str. Rexii utvåcklas de 
florala skotten i en enda basifugal racka. På ofversidan af det 
fullvuxna bladets skaft uppstår mellan skifvans uppåtriktade basal¬ 
kanter „ein exogener Vegetationskegel“. Denna vaxer efter hånd ut 
till en blomstångel. En ny meristematisk utbuktning utvåcklas åt 
bladskifvan till och bildar en andra stångel, och så fortgår det på 
samma sått. „Derselbe (meristem - kåglan) liegt genau an der 
Grenze, wo beide Organe (blomstångel och sjålfva bladskaftet) in 
einander iibergehen, ja manchmal scheint es, als ob er direkt auf 
dem Bliithenstiel entstanden wåre. Die Epidermis des Blattstiels 
setzt sich iiber den Meristemkegel fort u . (1. c. p. 16). Samtidigt 
a ) T. Hielscher, Anatomie und Biologie der Gattung Streptocarpus. 
(Cohn’s Beitråge zur Biologie der Pflanzen. Bd. 8. 1883.) 
