105 
hvilke Steder der hos M. rufifrons ikke findes Spor til den. For- 
saavidt afviger M. ruber altsaa fra de ret typiske Arter, men Af¬ 
vigelsen er sikkerlig altfor uvigtig til at den paa Grund heraf 
skulde kunne skilles fra dem. 
En fjerde og det en hidtil ubeskreven Art troer jeg endelig 
at erkjende i en Malacurus , som det Kongelige naturhistoriske 
Museum har erholdt fra Venezuela, hvor Slægten, saavidt jeg veed, 
ikke tidligere er angivet at forekomme. Denne Fugl, hvoraf Museet 
kun besidder et eneste Exemplar, som er skjænket det af Hr. Dr. 
Carron de Villards tilligemed en betydelig Samling af andre Fugle fra 
denne Egn, staaer unægtelig M. rufifrons meget nær baade i Farve og 
Stdrrelse, men har en brungraa og ikke, som denne, en rustrod 
Pande og Isse, og mangler fremdeles den hvidgraa Stribe over 
diet. Vel er det nu saa, at der hos den unge rufifrons kun tæt 
ved Næbbet findes en ringe Begyndelse til den rustrdde Farve, 
som senere udbreder sig meget mere, og det ligger derfor nær 
at formode, at det foreliggende Exemplar fra Venezuela kunde 
være en slig ung M. rufifrons , hos hvilken der ikke var Spor 
til de brunrode Fjer; men Museets Exemplar kan ikke være 
en ung Fugl, da det er i Begreb med at fælde saavel Sving¬ 
fjerene og Styrerne, og da selv de gamle afslidte Styrere allerede 
have den meget ulige Længde, der udmærker dem hos den 
gamle Fugl, medens der hos den unge kun er ringe Forskjel 
mellem Længden af de enkelte Halefjer. Jeg kan derfor ikke 
andet end antage den for en egen Art: I, obsoletus m., der for- 
meentlig vil være tilstrækkelig charakteriseret ved folgende Diag¬ 
nose: 
M. rufifronti simillimus: fronte vero et sincipite occipiti concolori- 
bus , superciliis nullis. Long. 153 mm , rostr. 14 mm , al. 63 mra . 
Malacurus- Slægten indbefatter saaledes 4 Arter, der natur- 
ligen ordne sig som folger: M. rufifrons (IH.)? M. obsoletus m., 
M. striaticeps (d’Orb. Lafr.) og M. ruber (Vieill.). 
