52 
Plade, besatte med smaa Eorkpustler, der senere flyde sammen 
og danne storre Korkpartier; de opstaa ved Deling af de under 
Epidermis liggende Lag, sædvanligvis er det forste, men hyppig 
tillige andet og (senere) endnu dybere liggende. Cellefolgen 
har det ikke været mig mulig at afgore, da der heri aabenbart 
hersker en stor Uorden. 
Inden jeg nu afslutter Dikotyledonerne, skal jeg blot omtale 
to Slægter, hvoraf den forste er 
Euphorbia 
[splendens og Brunoni]. 
Mange Arter af Euphorbia ere som bekendt forsynede med 
Torne; dette gælder navnlig om flere kaktuslignende, bladlose 
Former, men ogsaa visse bladbærende ere vel bevæbnede med 
lange, spidse Torne, der saa vel her som hos de andre sidde 
parvis ved Bladets Basis, én paa hver Side. Deres Udvikling 
har jeg ikke forfulgt, men Delbrouck * 1 ) angiver, at de ere 
Akselblade, hvorpaa jo ogsaa deres Stilling tyder. 
Et Tværsnit af et saadant Akselblad taget af E. splendens eller 
Brunoni viser os, at der igennem dets Midte gaar et svagt Kar¬ 
bundt, udenom hvilket vi finde et ringe Parenkymlag, der atter 
beklædes af et uhyre Korklag indenfor en sammenfalden, neppe 
paaviselig, med et tyndt skorpeagtigt Yoxlag overtrukken Epi¬ 
dermis. Heraf sé vi altsaa straks, at Korken ikke kan være 
dannet i Epidermis; yngre Stadier have desværre ikke staaet til 
min Raadighed i saa rigt Maal, at jeg har kunnet folge hele 
’) Delbrouck: «Ueber Stacheln u. Dornen*', Inauguraldissertation; Bonn 
1873, S. 29. Stedet lyder saaledes: 
«Ebenfal!s muss man die Stacheln der Euphorbien als echte 
Nebenblatter ansehen, da sie sowohl bei der beblåtterten E. splendens 
als bei der fleischigen E. trigona als Differenzirungsprodukte der Blatt- 
hocker gleichwerthig mit diesen angelegt werden.# 
I sit seneste Arbejde [Hansteins Morphol. Mittheil. 11, 4 Heft: 
PfJanzenstaclieln] udtaler han sig overensstemmende hermed. (Senere 
Tilføjelse). 
