209 
man véd om Glyptodonternes Tænder, tor man sige, at saa store 
Forskjelligheder, som dem vi her have truffet, umuligt kunne 
være individuelle, og at derfor disse allerede vilde være fuld¬ 
kommen tilstrækkelige til at godtgjore, at den i sin Tid af Dr. 
Lund opdagede Art er forskjellig fra Hoplophorus ornatus , selv 
om der ikke havdes anden Stolte for denne Mening. 
Medens Burmeister anser Hoplophorus meyeri (eller som 
han kalder den: euphractus ) og H. ornatus for forskjellige, mener 
han, at derimod Nodots Glyptodon gracilis falder sammen med 
den Lundske Art. Med Hensyn hertil ville nogle Ord være 
nodvendige. I sit store Arbejde om Schistopleurum typus 1 ) har 
No dot opstillet to Glyptodon- Arter: uelevatus» og «gracilis» , om 
hvilke der siges, at de ere grundede paa tvende Pandser-Stykker, 
som ere fundne i Hulerne i Rio das Velhas Floddal og skjæn- 
kede til Parisermuseet af (senere afdode) Hr. Villa rdebo 9 ). 
Disse Angivelser maa vistnok enten i den ene eller den anden 
Henseende være urigtige. Dr. Vi I la rd eb o har ikke besdgt Hu¬ 
lerne i Rio das Velhas-Dalen, og dersom de omtalte Pandser- 
Stykker ere skjænkede af ham, ere de sikkert fra Banda-Oriental 
(Montevideo) ligesaa vel som alle de ovrige Glyplodont-Levninger, 
som Pariser-Museet har modtaget fra ham. Ere Brudstykkerne 
derimod virkelig fra R. d. Velhas-Dalen, har Museet i Paris 
utvivlsomt faaet dem, ikke af Villardebo, men af (ligeledes 
afdode) Hr. P. Claussen, som samtidig med Dr. Lund foretog 
nogle Udgravninger i de brasilianske Huler (i enkelte Tilfælde 
endog i de selv samme, som ogsaa Dr. Lund havde undersdgt) 
og solgte Udbyttet til Museerne i Paris og London. Det er 
imidlertid vel snarere Giveren end Findestedet, som der i disse 
Tilfælde er laget fejl af, og det vilde derfor heller ikke være over¬ 
raskende, om disse Arter, eller i alt Fald en af dem, faldt 
sammen med en af de af Lund opdagede, en Mulighed, som 
J ) Mém. de l’Acad. Impér. de Dijon. 2 Ser. Année 185G. Dijon 1857. 
*) 1. c. S. 97 og 99/ PI. 10, Fig. 6, og PI. 11, Fig. 3—4. 
14 
