255 
de end ere • beskrevne i udvoksen Tilstand ’), og jeg skal derfor 
i det folgende meddele, hvorledes de udvikle sig ifolge mine 
egne Iagttagelser. 
Paa Tværsnit af temmelig tinge Bægre finder man de forste 
Anlæg til Kirtelhaarene i Form af en Gruppe smalle, radial¬ 
strakte Epidermisceller (Tab. VI, Fig. 5), der rimeligvis ere op- 
staaede ved Deling af én eneste Modercelle. Endnu længe 
forend andre Delinger finde Sted i Epidermis, spaltes forste sub- 
epidermale Lag ved Tangentialvægge, og der dannes efterhaanden 
en Emergens, som paa sin Top bærer de stærkt radialstrakte 
Overhudsceller (Tab. VI, Fig. 6), der nu have udvidet sig be¬ 
tydelig i alle Retninger. Senere indtræder der, navnlig i Emer- 
gensens overste, indre Dél, mange Celledelinger, hvorved dette 
Parti svulmer kugleformig op og danner Kirlelhaarets Hoved. 
Men længe forend dette Hoved bliver synligt, begynde Epi- 
dermiscellerne at dele sig paa en ejendommelig Maade, 
dog kun de, der befinde sig i et halvkugleformet Lag paa Emer- 
gensens Yderende. Enhver af dem deles nemlig forst ved en 
tangential Væg i en ydre og en indre Halvdél; den ydre hal¬ 
veres derpaa ved en radial Væg, den indre ved en tangential 
(Tab. VI, Fig. 7 og 8), og med Alderen vokser nu Antallet af 
Radialvæggene indtil en vis Grænse, medens der derimod kun 
optræder ialt c. to Tangentialvægge i den indre Dotrecelle 2 ). 
Medens alt dette foregaar, strække Epidermiscellerne sig radialt, 
dog gælder dette ikke saa meget de apikale, saa at det ved 
Overhudens Delinger dannede, secernerende, klokkeformede Lag 
er lavest i Toppen af Kirtelen, hdjest paa dens Sider. — Hvad 
det indre, parenkymatiske Væv angaar, som er direkte afledet af 
Bægerbladets forste subepidermale Lag, da deles dets Celler 
J ) Sé f. Eks. Marti net: Org. de sécrétion, Ann. d. se. nat. 1872, V, 
14 Tome. 
4 ) Undertiden afviges der dog fra denne Begel, men dette er at betragte 
som en ren Abnormitet; sé f. Eks. Fig. 7, Tab. VI, de nederste af 
Kirtelhovedets Epidernlisceller. 
