102 
om Phyllopoda branchiopoda ingenlunde tage af 
imod Nord, saaledes som de fleste Dyregrupper gøre 
det, men netop fremtræde heroppe med nogle af 
sine mest ejendommelige Slægter og Arter, Poly- 
artemia og Branchinecta. Længere Syd paa optræder 
da en hel anden Phyllopodfauna med andre Arter og 
nye Slægter, ligesom ogsaa Repræsentanter af Estheridernes 
Familie dukke op. Af denne gaar Limnetis og Limnadia længst 
mod Nord, ja Limnetis angives endogsaa af Sars som funden ved 
Tanaelven og kan derfor muligvis regnes med mellem de arktiske 
Phyllopoder. Estheriderne synes først at komme frem i Mellem- 
Tyskland, Limnetis er tagen hos os og Limnadia i Skaane og i 
Norge, men endnu ikke hos os. Det er imidlertid især selve 
Slægten Branchipus og meget nærstaaende Slægter, der i Artsantal 
stærkt tiltage mod Syd. Hvad der her kun skal fremdrages er 
denne skarpt begrænsede, arktiske Fauna afPhyllo- 
poda branchiopoda, der danner et i sig selv afsluttet 
Hele og ikke synes at blande sig med den af helt 
andre Former sammensatte sydligere Fauna, et For¬ 
hold, der staar i skarpeste Modsætning til de arktiske Cladocerer, 
der, som vi skulle se, i saa høi Grad ligne de mellemeuropæiske; 
det samme er i Følge Bergendal Tilfældet med Grønlands Rota- 
torier. Spredningsmidlerne for Phyllopoda branckiopoda og cladocera 
maa jo væsentlig være de samme, og det Forhold, at den første 
Gruppe har en egen arktisk Fauna, den anden derimod ikke, 
mangler endnu en Forklaring. 
Mærkeligt er det fremdeles at se, at naar den arktiske 
Phyllopodfauna gaar uden for de arktiske Lande, da 
findes den kun højt oppe i FjæIdene, tæt under den 
evige Snes Region. Sars finder saaledes (60) Lepidurus 
glacialis i 3000' Højde og Branchinecta paludosa i 40 00' i 
Dovre og aldrig under disse Højder; han sætter, hvad der sikkert 
er rigtigt, dette Forhold i Forbindelse med Istiden og antager, at 
disse Former, da Istiden hørte op, have holdt sig stadig væk oppe 
