190 
Antagelses Rigtighed vidne de mange raadne Gren- og Stamme- 
stykker, der findes hist og her mellem Stenene, og en Del, skønt 
yderst faa, levende Repræsentanter for den forsvundne Kratvegetation. 
Paa to Steder fandt jeg lave, men temmelig kraftige Buske af 
Salix glauca var. ovalifolia , som rigtignok kun bedækkede et Areal 
af nogle Kvadratfod. Af Salix phyllicifolia, som ellers er temmelig 
sjælden i Vatnsdalen, fandt jeg 2 oprette, c. 2' høje Exemplarer, 
en Del fjærnede fra hinanden. Ved at vælte de omgivende Stene 
bort, opdagede jeg, at de begge vare Skud fra en fælles nedliggende 
Stamme. Jeg havde hørt Folk tale om, at der fandtes et smukt 
Rønnetræ -i „Urd“en, som „med en rank Stamme hævede sin 
blomsterrige Krone op over „Urd“ens mørke Stenblokke u . Men jeg 
blev noget skuffet, da jeg kom til Stedet, hvor dette Træ voxede. 
Den forhen „ranke“ Stamme laa nu helt begravet i „Urd“en; man 
saa kun Kronens øverste Grene, delvis bedækkede af Stene. Fra 
disse knuste og halvt raadne Grene skød en Mængde unge, rødlige 
Skud i Vejret. Paa et Par andre Steder fandt jeg smaa unge 
Rønneskud, som aabenbart skød frem fra gamle stenbedækkede 
Træer. — Af Birk fandt jeg derimod intet der i Nærheden, men 
inde i Forsæludalur, hvor Vatnsdalsaaen maa bane sig Vej igennem 
en dyb, smal Kløft, fandt jeg paa en Klippeafsats et lille forkrøblet 
Birketræ, sikkert det eneste Exemplar, som findes i hele denne under 
Sagatiden saa skovrige Egn. Og denne paa en Gang tarvelige og 
sørgelige Rest af de snrukke, frodige Birkeskove, som fordum prydede 
Vatnsdalens Bjærglier, har naturligvis ikke Menneskets Skaansomhed 
at takke for sin Tilværelse, men netop Stedets Utilgængelighed; 
ellers vilde det for længe siden have fundet sin Død tilligemed sine 
øvrige Slægtninge, enten for Faarets Tand eller Vatnsdølens Øxe. 
— Paa den anden Side ere de stenbedækkede Træer og Buske i 
Hvammsurd et levende Vidnesbyrd om, at her, som paa flere Steder, 
har den livløse Natur fuldbyrdet det Udryddelsesværk, som lige 
efter Landets Bebyggelse er paabegyndt og igennem Aarhundreder 
fortsat af Mennesker og Kreaturer, men rigtignok er det netop 
Mennesket, der ved hensynsløs Hugst paa de stejle Skrænter har 
