216 
Vistnok ere disse Angivelser for faa til deraf at uddrage sikre 
Resultater; men saa langt de række, tale de dog snarere for end 
imod, at slige Forandringer muligvis foregaa. Med fuldstændig Regel¬ 
mæssighed foregaa de ganske vist ikke 1 ), men med den angivne 
Tilvæxt i Størrelse synes dog i det hele at følge: 1) en relativt 
større Væxt i Længden, der finder sit Udtryk i, at Højden bli¬ 
ver forholdsvis mindre (synker f. Ex. fra 1:9 eller 1-.12V2 til 
1:13 eller 1:15 2 )); 2) at Hovedets Længde ligeledes bliver 
forholdsvis mindre (fra c. Vi 4 eller Vi6 til Vis eller V 21 ); 3) at 
denne relative Forøgelse af Længden særligt skyldes en Forlæn¬ 
gelse af Halen, saaledes at denne hos „72. Grillii u skulde være 
mere end dobbelt saa lang som Hoved og Krop tilsammen, men 
hos „j R. Banksii u af mere normal Størrelse (12—13 Fod) kun er 
omtrent IV 2 Gang saa lang; og samtidig (paa Grund heraf?) stiger 
Rygfinnens Straaletal fra c. 170 eller 220 til c. 270—280, 300 
og naar til sidst c. 400, hvis Lindroths Tælling er rigtig 3 ). 
Om de Afvigelser fra en slig mere regelmæssig Udvikling, som Ta- 
’} Et 18' 4 1 /s"' (eng.) Expl. (1876) havde saaledes kun 236 Straaler (Dav 
1. c. p. 221; Wrights Beskrivelse er mig ikke tilgængelig); Højden 
indeholdtes der kun 11 Gange i Totallængden. 
V Cfr. Noten S. 210. 
3 ) Af Lindroths Beskrivelse kunde endnu fremhæves „några få dunkla 
tvarrandede skuggningar ocli 4 morka knottriga samt 5 ljusare slata 
linier langs efter hela kroppen“ — Træk af Fiskens Ydre, der komme 
igjen i de fleste Beskrivelser af B. Banlcsii. Bugfinnestraalerne 
„syntats hafva slutat med en utbredd hinna, hvilken docli pa denne 
var något skadad“ o. s. v. If. Briinnich „delte de sig mod Enden i 
to friere Straaler, som udspile en æggerund Hinde“. Hvorledes Giin- 
ther kommer til at sige (1. c. p. 311) om B. Grillii : „This species also 
is said to have had the dorsal contiguous with the caudal fin“, véd 
jeg ikke. Valenciennes (1. c. p. 371) opfatter den tværtimod som 
havende „le bout de la queue rompu“, og det samme udtaler Nilsson 
(Skand. Fauna, IV, p. 171). Det er højst rimeligt, at de* deri have 
Ret, d. v. s. at Regalekerne som meget unge (jf. B. Bussellii Sh.) af¬ 
slutte deres Legeme med en Halefinne, som altid er afbrudt eller af¬ 
bidt hos større Dyr; men paa alle fuldstændigere beskrevne eller 
afbildede nordiske Individer finder man den samme eller en lignende 
Afsnubning som paa det Lindrothske. 
