172 
mørk og uden stærkere Farvetegning, ifølge Sira J. Helgasons 
ovenfor givne korte Skildring (S. 164). At jeg ikke, uagtet det dengang 
meddeltes mig, at Islænderne paa Stedet havde betragtet den som 
giftig, troede at bave et Hoved af deres „Blåg6ma“ for mig (see 
* 
foran S. 164 og 165), bavde sin Grund i, at jeg allerede dengang 
var bekjendt med den af min uforglemmelige Lærer Prof. J. Eein- 
bardt sen. opstillede Slægt Lycodes, der i Udseende staaer Sten¬ 
bideren saa nær, og bvoraf idetmindste den ene Art bavde en 
«* 
% 
stærk blaasort Mundbule, saa at det ikke laa fjernt at antage den 
for at være „Blåg6ma“. 
Men medens det altsaa ber maa indtil videre staae ben, om 
vi bave én af de to andre af Islænderne ved de ovennævnte 
Havne betegnede Arter for os og da hvilken, staaer det derimod 
sikkert, at der idetmindste ved Islands Kyster forekommer tre vel 
adskilte Arter af Slægten Anarrhichas, og at disse navnligen ved 
udprægede' osteologiske Forskjelligheder let kunne boldes ude fra 
hinanden. Med denne Erkj endelse for Øie ville vi nu for en 
Stund forlade Islands Kyster for at see, hvorledes Søulv-Slægten 
forholder sig ved de ligeoverfor liggende Kyster imod Øst, nemlig 
ved Horges, Finmarkens og Finlands udstrakte fjordrige og bugt¬ 
rige Kyststrækninger, eller imod Vest ved Grønlands vestlige 
Kyster *). 
III. 
Søulvene ved Norges Kyster. 
Heppe en ^halv Snes Aar efter Udgivelsen af Eg. 01 afsen s 
Keiseværk bleve vi ogsaa oppe fra det hvide Hav og fra Ishavet 
bekjendte med en tigerplettet Søulv. Fra Hvidebavet bavde nemlig 
Laxmann til St. Petersborg sendt et tørret, men meget mishandlet 
Individ af en saadan, og senere havde Akademikeren Lepecbin 
*) De østlige ere jo saa godt som utilgængelige. 
