197 
Karakter, der ved mangen Leilighed, selv ved udstoppede Stykker, 
kan komme Undersøgeren tilgode. 
Hvad der fremdeles er af en ikke ringe Betydning ved Er- 
kjendelsen af Arter indenfor denne Slægt er det faste Forhold 
mellem Finnestraalerne og deres Støtter, at der bestandig findes 
én Straalestøtte for hver Pr^ocessus spinosus Rygsøilen igjennem. 
Derved faaer altsaa Straaleforholdet hos disse Fiske en ganske 
anden Betydning end hos andre lignende Fisk med særdeles lang 
Finneudstrækning, idet det tillige med en høi Grad af Sikker¬ 
hed oplyser om Antallet af Hvirvlerne i det Hele, og tildels om 
Antallet af disse i Bughulen; i den ringe Variation, det viser sig 
selv at frembyde, angiver det desuden ogsaa Grændsen for den 
Variation, der tør antages at finde Sted i Hvirvelantallet. 
Efter saa omhyggelige Tællinger, som mit Materiale hidtil 
har tilladt, vilde jeg stille Formlerne for de nordiske Arter saaledes; 
Hvirvelantal, Byg’f- Gadborf. 
A. lupus . 26 — 49 (4-1) 75 — 45. 
A. minor . , . 28 — 49 (-{- 1) 77 — 44? 
A. latifrons . 29— 50 (-}-1) 79 — 45. 
I disse tre Arter følger der altsaa en successiv ringe Forøgelse 
af Hvirvelantallet og Straaleantallet aldeles jevnsides med hin 
ovenfor (S. 193—94) skildrede Gang i Tandstyrkens, Pandebenenes og 
Tindingpartiernes Udvikling, og det vil sees, at det egentlig er i 
Krophulen denne Forøgelse er indtraadt. Naar nu ifølge Dr. Gtin- 
thers ovenanførte velvillige Meddelelse hans udstoppede Exemplar 
af An. denticulatus ikke blot viste 80 D., men 47 A., saa bliver 
Sandsynligheden for dennes Forskjellighed fra An. latifrons ikke 
lidet større. — Men naar S teller ifølge Pal las’s „Zoographia 
Rosso-asiatica“ har talt Finnestraalerne hos sin An. orientalis 
til 84 i D. og 54 i A., saa er Forskjellen i Straaleantallet hos 
den og vore bekjendte nordiske Former saa stor, at der alle¬ 
rede deraf kan sluttes til en ikke ringe Uoverensstemmelse med 
disse. • 
