260 
Modningen strække Asci sig betydeligt; „und ragen dann, wie es 
bei allen Ascoboli der Fall ist, mit ihren Spitzen iiber das Niveau 
des Hymeniums liervor.“ Dette er ikke fuldkomment rigtigt; thi 
vel er de modne^ Sporocarpiers Disens vortet, men kun svagt og 
ikke i den Grad som hos Ascobolerne. Herom siger ogsaa Bo udi er 
(„Memoire sur les Ascobolés“, S. 67): „mais a laquelle {Aseoh. 
pulcherrimus Crn.) je n’ai jamais vu le disque papillé“; og 
nedenfor om Aseoh. insignis „elle n’a pas non plus le disque 
papillé.“ 
I den fuldmodne Ascus findes Sporerne samlede i een, uregel¬ 
mæssig Kad foroven, og det øvrige Rum er udfyldt af en farveløs, 
gjennemsigtig, vandagtig Vædske; nærmest Væggen findes Primor- 
dialschlauch. 
Sporerne blive udkastede til en Høide af 6—8 eller endog 10 
Centimeter; derefter skrumpe Asci sammen. Asci’s Løsnen fra det 
subhymeniale Lag under Ejaculationen kan neppe betragtes som 
normal. Det lykkedes ikke at bringe Sporerne til at spire. W. 
har hos denne Art opdaget en anden Fructificationsform, som han 
benævner Chlamydosporer. De opstaa paa korte Myceliesidegrene, 
idet Endecellen, der for det meste bliver noget langstrakt, udvikles 
paa eiendommelig Vis og krummer sig, ikke blot nedad, men tillige 
ofte til Siden. Efterhaanden tager den til i Omfang, og bliver 
tillige kugle- eller ægformet. Dens protoplasmatiske Indhold bliver 
tættere og mere grovkornet og udstyres med olieagtige Draaber og 
med enkelte Vaeuoler; tilsidst faaer den mørk orangegul Farve. 
De spire først en god Tid efter, at det tilhørende Mycelium er 
bortdød, og W. benævner dem derfor „Ruhesporen oder Dauer- 
zellen“. Han opbevarede dem i et temligt tørt Substrat en hel 
Vinter, i hvilken Tid de forble ve næsten aldeles uforandrede. 
I April befugtede han dem, og de begyndte nu at spire. Det 
tykke, gulbrunlige Episporium blev da paa et eller andet Sted 
gjennembrudt af det tyndere, farveløse Endosporium, som derpaa 
tilligemed Indholdet voxede ud til en Spiretraad. Denne tog til i 
