381 
Original-Exemplarer (51 Mm.) er det ene aldeles normalt; det andet 
har ikke alene talrige, temmelig store, ru Skæl mellem Sideliniens 
og den øvre Kække af Benskjolde, men ogsaa ualmindelig mange 
bagved Brystfinnerne og en Kække smaa langs med Gatfinnen. 
Formen af Nakketornene undergaar nogen Forandring med Alderen; 
hos de yngre staar det forreste Par næsten midtvejs mellem Øjet 
og det bageste Par, men hos de helt udvoxne ere de stillede tæt 
sammen og det bageste Par er meget højere end det forreste, saa 
at de kunde beskrives som en stor kløvet, sammentrykt Torn eller 
Knude paa hver Side. Hos yngre Fiske er "den store krumme Torn i 
den øvre Ende af Forgjællelaaget heller ikke kløftet til Grunden, 
men blot i Spidsen eller slet ikke (hos de alleryngste), saa at 
kun den afstudsede Form giver en svag Antydning til den senere 
indtrædende Kløvning. Antallet af Tænder eller Torne paa de 
enkelte Kygskjolde synker fra c. 10 hos de største til 6, 3 eller 
1 hos de mindste; hos de udvoxne ere Kygfinnestraalerne ogsaa 
bedækkede med fine Asperiteter. De iagttagne Straaletal ere: 
B: 6; D: 9 -f-19—20; P: 18—19; V: 1.3; A: 14—15. 
10. Agonus decagoiius (Bl.) og A. cataphractus (L.). 
Slægten Agonus — hvilket Navn, som det ældre, maa have 
Fortrinet for Aspidophorus — er ogsaa i den senere Tid bleven 
kløvet i en Mængde Slægter: Podothecus = Par agonus fA. aci- 
penserinus), Archagonus fdecagonus), Hypsagonus fquadr'icornisj, 
Hippocephalus fjaponicus), Agonus (cataphractus), Agonopsis fchi- 
loensis), Leptagonus fspinosissimus), Brachyopsis (rostratus) ogAgo- 
nomalus (proboscideusj^). Da mit umiddelbare Bekjendtskab til de i 
geografisk Henseende mig fjærnere Arter af denne Gruppe kun er ringe, 
skal jeg lade det være uafgjort, om en og anden af disse Slægter 
er afvigende nok til at kunne hævde sin Selvstændighed, f. Ex. 
Agonomalus. Det vil i al Fald kun være Tilfældet med de fær- 
') Hertil kommer endnu Siphagonus Steind. (Wien. Sitzungsb. LXXIV, 
1876, S. 140) for A. segaliensis Til. og S. harhatus St. 
