16 
Det var Coluber longissimus , man i Skovene ved Petersværft 
betegnede som „Hasling“ eller Hasselsnog, og om denne Art 
er det, at Fortællingerne paa Stedet drejer sig. Om disse Slanger 
lied det, at de klatrede op i de mange store Hasselbuske i Under¬ 
skoven under de gamle Ege og hang paa Grenene, hvæsende og 
snappende efter Folk, der uforvarende kom dem for nær. Det 
Eksemplar, der ejes af Zoologisk Museum, laa og solede sig paa en 
ung Gran, da det blev fanget. Ogsaa hændte det, at Haslingerne 
klatrede op paa Taget af de lige udenfor Skoven liggende Huse 
eller lagde sig paa Møddingen for at sole sig, hvorfra de da, naar 
de forstyrredes, tog deres Tilflugt til et Stengærde i Nærheden. 
At komme op paa Tagene var nemlig en saare let Sag for Æskulap- 
snogen. Endnu for 30 Aar siden boede Egnens fattige Befolkning 
mest i straatækte, faldefærdige Rønner, hvis tynde, lerklinede Vægge 
for Varmens Skyld var udvendig forede med Halm eller Rør, og 
hvis mosgroede Tage ludede langt ned mod Jorden. 
Ganske den samme Tilbøjelighed til at klatre op i Træer og 
paa gamle Huse har man i andre Lande iagttaget hos Æskulap- 
snogen, hvis Færdighed i denne Henseende staar i Forbindelse 
med en Bygningsejendommelighed, idet den er udstyret med en saa- 
kaldet „Bugkant u . Denne Kant dannes ved hver Side af Bugen 
derved, at Bugskinnerne bøjer sig i en temmelig skarp Vinkel lidt 
op paa Flankerne. Bugkanten bruges nu ved Klatringen som en 
Slags Fod, idet Slangen presser den ind i Revnerne af Barken 
eller mellem Murens Stene og saaledes vinder et fortræffeligt 
Fæste. 
Af alle evropæiske Slanger er Æskulapsnogen den, der bedst 
egner sig til at holdes i Fangenskab. I Begyndelsen bider den 
ganske vist, fordi den er bange, rasende fra sig, men meget snart 
bliver den helt tam og vænner sig til Menneskets Selskab, ja tager 
endog uden Frygt Føden af sin Herres Haand. 
Dette giver os Forklaringen paa Beretningerne om. at kgl. Skov¬ 
rider Schweim (f 1814) og den gamle cand. pharm. Joh. S. 
