37 
ved Bayreuth bar fundet en Slangeryghvirvel, der var omtrent 
dobbelt saa stor og svær som den største Hvirvel af en meget stor 
Hun af Hussnogen 1 ). Hvad enten saa denne Hvirvel virkelig, som 
han har formodet, har tilhørt en Æskulapsnog eller ej, lærer 
Fundet, at der i denne Egn fordum har levet større Slanger, end 
der findes nu. 
Æglægning. Æskulapsnogen lægger ligesom Hussnogen Æg, 
der behøver en Eftermodning af flere Uger, inden Ungerne gennem¬ 
bryder Skallen. Glatsnogen og Hugormen derimod er ovovivipare, 
d. v. s. de lægger som Begel Æg, men Ungerne gennembryder straks 
derefter Skallen og fødes saaledes „levende u . 
Her fra Landet mangler alle senere Erfaringer om Æskulap- 
snogens Æglægning, og fra Udlandet haves kun temmelig faa Iagt¬ 
tagelser at ty til. 
Lenz fandt i hver af Æggestokkene 6—10 Æg, ordnede efter 
hverandre som Perler paa en Snor, og Fatio erklærer, at denne 
Slangeart almindelig lægger 12—20 Æg, der undertiden kan være 
temmelig vidt udviklede 2 ). At Tallene netop stemmer overens ind¬ 
byrdes maa sikkert ikke opfattes som et Laan fra den førstnævnte 
Angivelse, men beror utvivlsomt paa egen Iagttagelse. 
I Fangenskab i alt Fald plejer den dog ikke at lægge saa 
mange Æg; flere, blandt hvilke Linck og senest D lir igen og 
Toma sin i, nævner som deres Erfaringer, der vel alle gælder fangne 
Dyr, 5—8 eller „et halvt Dusin u Æg, som Hunnen, hvor Pladsen 
i Buret tillod det, stablede op i en Dynge uden bestemt Form. 
Æggene er meget langstrakte, omtrent 35—40 mm lange, omtrent 
12 mm tykke. 
Antallet af de lagte Æg vil vel i øvrigt afhænge af Dyrets 
Alder og tiltage med denne ligesom hos Hussnogen. Æskulap- 
1 ) Nehringi Zeitschrift d. deutschen geolog. Gesellschaft. Bd. 32. 1880. 
p. 482; jfr. D tirigen, 1. c. p. 317. 
2 ) Lenz, 1. c., 1832. p. 513. Y. Fatio: Faune des vertébrés de la 8uisse. 
Vol. 3. 1872. p. 141. 
