110 
selve Epitelcellerne. Det lykkedes imidlertid ikke med blot nogen¬ 
lunde Sikkerhed at vise Nervetraadenes Overgang i Epitelceller eller 
overhovedet, hvorledes de endte, i hvert Fald ikke hos højere Dyr. 
Pfliigers detaillerede Beskrivelse af Nervernes perifere Endeorganer 
er ikke bleven bekræftet af andre Forskere. 
Uden at komme nærmere ind paa Forløbet af Nerverne til 
Spytkirtlerne, hvilket Spørgsmaal ligger noget udenfor Opgaven, 
skal her blot mindes om, at Bernard først paaviste, at de cerebrale 
sekretoriske Traade til Gi. Submaxillaris løb i Chorda Tympani, idet 
en Overskæring af den nævnte Nerve paa Hunde bragte Sekretionen 
til at høre op, hvorimod omvendt en Irritation af den overskaarne 
Nerves perifere Ende fremkaldte en Sekretion, der varede ved, saa- 
længe Irritationen varede ved. Samtidig med Irritationen formind¬ 
skedes Modstanden for Blodomløbet gennem Kirtlen betydeligt som 
Følge af stærk Udvidelse af Karrene i den, og der strømmede en 
langt større Mængde Blod igennem den, end naar dens Nerve ikke 
blev irriteret, og Kirtlen var i Ro. Bernard viste endvidere, at 
ved Irritation af de sympatiske Traade til 01. Submaxillaris for¬ 
snævredes Kirtlens Kar meget stærkt, saa der kun strømmede over¬ 
ordenlig lidt eller saa godt som intet Blod gennem den. 
Banerne for de cerebrale Nervetraade til 01. Submaxillaris 
undersøgtes nøjagtigere især afSchiff, Nawrocki ogEckhard. 
Og forholdsvis hurtig fandt man det ganske bestemte Forløb, disse 
Traade har, og ikke alene for den nævnte Kirtels, men ogsaa fol¬ 
de andre Spytkirtlers, navnlig Parotis’, Vedkommende. Man fandt 
desuden, at der til Kirtlerne ogsaa løb sympatiske Traade. Som 
ovenfor nævnt havde man allerede vist, at der fandtes sekretoriske 
Traade foruden de vasomotoriske, og at Kirtelsekretionen for Spyt¬ 
kirtlernes Vedkommende ikke kunde forklares efter nogen mekanisk 
Teori som en Filtration, afhængig af Blodtrykkets Størrelse. 
Den, der har bidraget mest til Kendskaben til de til Spytkirt¬ 
lerne førende Nervetraades Funktion, er Heidenhain, (43, S. 14; 
45, S. 1; 48, S. 1; 49, S. 309), som baade samlede de Resultater, 
man før ham var naaet til, og selv anstillede et meget stort 
