112 
to Slags sekretoriske Traade til dem, nogle, for hvilke Heidenhaiu 
beholdt Betegnelsen sekretoriske Traade, og andre, som han kaldte 
trofiske Traade. Hver af de to Slags Traade skulde spille sin Eolle for 
Sekretionen, saaledes at de først nævnte skulde beherske Afsondringen 
af Vand og Salte, medens de sidst nævnte skulde beherske Afson¬ 
dringen af de for Kirtlens Sekret ejendommelige organiske Stoffer. 
Heidenhain ledtes til denne Teori ved en stor Kække Forsøg, 
i hvilke han iagttog Forskellen i Sekretets Sammensætning, jo 
længere eller jo stærkere han irriterede Nerverne til Kirtlerne. 
Han fandt saaledes ved Irritation af S^^mpathicus, hvad Becher og 
Ludwig allerede havde vist ved Irritation af Chorda Tympani, at jo 
længere Sekretionen varer, desto mere synker Sekretets Procentind¬ 
hold af faste Stoffer, især de organiske. Endvidere fandt han ved 
Irritation af Nerverne til Spytkirtlerne, at jo stærkere de irriteredes, 
desto hurtigere foregik Sekretionen, og samtidig tiltog Sekretets 
Indhold af Salte. Ligeledes tiltog dets Indhold af organiske Stoffer, 
hvis Kirtlen ikke var trættet. Var den derimod begyndt at blive 
træt, bevirkede en Forøgelse af Irritationens Styrke stadig en For¬ 
øgelse af Sekretionens Hastighed og af Sekretets Indhold af Salte, 
hvorimod Mængden af organisk Stof tog af. — Ved først at irri¬ 
tere Nerverne til GI. Submaxillaris svagt, derefter stærkt og tilsidst 
atter svagt, fik Heidenhain ved Overgangen fra den stærke til den 
svage Irritation Fald af Sekretets Vandmængde og dets Indhold af 
Salte, derimod ikke Fald af dets Indhold af organiske Stoffer. — 
Af disse Fund drog Heidenhain den Slutning, at Afsondringen af 
Vand og Salte afhang af andre Momenter end Afsondringen af de 
organiske Stoffer. Sekretets procentiske Indhold af Salte afhang af 
Sekretionens Hastighed, dets Indhold af organiske Stoffer afhang af 
Kirtlens Tilstand, om den var frisk eller begyndt at blive træt. 
Væsenligst støttende sig til disse Kesultater var det, han fremsatte 
sin ovenfor nævnte betydningsfulde Teori. 
Uden at gaa for meget i Detailler skal her dog endnu nævnes 
et interessant Fænomen, som Heidenhain iagttog ved Irritation af 
de til Parotis hos en Hund førende forskellige Nerver. Ved Irri- 
