211 
talrige, storre og mindre, sorte 
Pletter, adskilte ved fine lyse 
Linier, udmærker deels hele 
Ansigel under ogomkring Oinene, 
deels et Parti midt paa Ryggen, 
paa hver Side af dennes Midt¬ 
linie, deels Gjællespaltens Om¬ 
givelser, hvorfra denne Tegning 
fortsætter sig ud paa Halens 
Sider til henimod Halefinnens 
Rod. 
andre Finner er Forskjellen 
meget tydelig; Gatfinnens Spids 
naaer ikke til Halefinnens Rod 
og Rygfinnen langtfra til Gat¬ 
finnen. Formen er i det Hele 
plumpere og Farven eensformig 
brun uden Aftegning med Und¬ 
tagelse af en lille mork Plet 
paa hver Side af Forkroppens 
Midte, som kun iagttages med 
Vanskelighed. 
Af Forhold, der ere fælles for begge Former, kunne udhæves: 
1. Det vel udviklede Pandehorn. 
2. Naar Brystfinnerne bdies bagud, naae de langt ud over 
Gatfinnens Begyndelse. 
3. Gattet ligger foran en Linie, som tænkes al forbinde 
,,Albuerne u o: de fremspringende Endepunkter af Haandrods- 
knoglerne*). 
4. Bugen er mere ru og Ryggen stærkere knudret, Traadbe- 
sætningen langsmed Legemets Siderande derimod meget 
svagere end hos M. notata (truncata). 
5. Iris er sort med gule Straalelinier. 
6. Længden af Halen (maalt fra Gjællespalten til Halefinnens 
Rod) er lig med Afstanden fra Gjællespalten til Pandehor¬ 
nets Begyndelse. 
Fra begge disse to Former, hvad enten de nu udgjore to 
Arter eller maaskee kun de to Kjbn af een Art, afviger il/, notata 
( truncata ) i hoi Grad ved sit hele Physionomi. En nærmere 
Sammenligning vil desuden vise folgende Forskjelligheder fra en 
af de to i det foregaaende omhandlede Former eller fra dem begge. 
¥ ) Hos en Unge af M. vespertilio, 29™'« lang, med Pandehornet Ve— 1 /? af 
Totallængden, ligger Gattet længere tilbage, som hos M. notata i Linie 
med »Albuerne«. At det flytter sig fortil underudviklingen er tidligere 
paavist hos Aspidophorus decagonus af Prof. S teen s trup og mig. 
