I 
235 
er ialfald svagt udviklet, og andre morfologiske Forhold optræde. 
Dette næste og sidste Bælte af Strandvegetationen kan man med 
Landmanden kalde Strand-Eng eller Sylt-En g; ogsaa Navnet 
„høj Marsk“ har jeg hørt anvendt. Vi trælfe saadanne Enge 
mange Steder rundt om ved vore Kyster, hvor Vandet er roligt, 
og Land har kunnet danne sig. 
Strand-Engens Fysiognomi er som en grøn, tæt bevoxet Flade; 
der er et lavt, friskt grønt Tæppe af græsagtige Planter og 
andre Urter, hvor naturligvis een Art kan dominere hist, en anden 
her; der sees ingen nøgne Mellemrum mellem Planterne, naar man 
betragter dem i nogen Frastand. Det blaalige, som Andelgræs- 
tæppet har, findes ikke her, og en Mængde smuktblomstrende 
Arter optræde, medens Andelgræsbæltet just ikke har Rigdom 
derpaa-. 
Strandeng-Vegetationen optræder vistnok med uforandret Sam¬ 
mensætning og Natur paa en noget forskjellig Bund, dels paa ren, 
leret Marskbund, dels paa en Bund, der har en meget tørveagtig 
Natur, er blød og noget eftergivende at træde paa; den sidste Eng 
kaldes vel især Sylteng. Men væsentlig Forskjel i Vegetationen er 
der næppe. 
Tæppedannende ere særligt de med en eller anden Slags U d- 
løbere forsynede Arter, nemlig følgende: 
J uncus G er ar di , Vestjydens „Harrilgræs“, der er yderst 
almindelig; dens stive, traaddannede Blade og Frugtstængler staa 
overalt og dirre i Vinden. Den har vandrende Jordstængler. 
Habituelt lig denne, men med langt ringere Betydning, ere: 
Scirpus rufus og S. Caricis, Festuca duriuscula og rubra. 
Glaux maritima , der ogsaa findes paa sandig eller sand¬ 
blandet Bund, og som ogsaa kan findes i Andelgræsbæltet og 
trives godt paa Steder, der overskylles ved Højvande, væver sine 
Skud ind mellem Harrilgræssets; ofte dannes der dog temmelig 
store Pletter, hvor den er fremherskende. Dens mærkværdige Skud¬ 
dannelse med tynde, hurtig bortdøende, underjordiske Udløbere og 
med ejendommelige Overvintringsorganer ere kjendte navnlig af 
