62 
dog andre Hunde ( Canis zerda ) med stor Trommeliule og uden Ud- 
væxten paa Underkjæbens nedre Rand; Udvæxten er altsaa ikke en 
nødvendig Følge af Trommehulens Storrelse. 
Naar Rovtænderne ikke bruges til at afklippe Kjød, indskrænkes 
de skjærende Kamme (cf. Mustela eller andre sædvanlige Mustelider og 
Meles); Rovtænderne kunne saaledes nærme sig igjen til en mere op¬ 
rindelig Form. Dette er vistnok sket hos Otocyon. Huxley anser 
ubetinget Rovtændernes Form hos Otocyon for lav og oprindelig. 
31 ) p. 38. Naar den sikre Vej til at finde Tændernes Homologier, 
Sammenligningen fra Art til Art, er afbrudt, har man undertiden i Tand¬ 
skiftet et Hjælpemiddel til igjen at komme paa Vej. Da man aldrig har 
set nogen af de tre bageste Kindtænder skiftes, slutter man, at en Tand, 
der skiftes, ikke kan være homolog med nogen af dem, o. s. v. Hos Sæ¬ 
lerne f. Ex. har man maattet hjælpe sig paa denne Maade. 
32 ) p. 33. De smaa Fortænder, de to smaa bageste øvre Kindtænder 
og den lille nedre bageste Kindtand hos Odobcenus har man tidligere 
regnet for Mælketænder. Man er dog bleven opmærksom paa, at de efter 
al Rimelighed høre til 2det Sæt. (Reinhardt: Vsk. Medd., 1864; p. 261, 
for Kindtændernes Vedkommende. — Flower: Journ. Anat. Physiol., III, 
1869; p. 272-73.) 
33 ) p. 38. Flagermus have i det hojeste f Forkindtænder; der forud¬ 
sættes , at det er p 1, der mangler. Det samme gjælder Halvaber (bortset 
fra nogle uddøde, som Pcdæolemur og Leptadapis ) og Aber. 
34 ) p. 34. Man plejer at opfatte Tandsættet hos Chiromys urigtig. 
Hvad man kalder Fortanden i Underkjæben er efter al Sandsynlighed 
Hjornetanden. — Man har ikke tilstrækkelig været opmærksom paa den 
gjennemgaaende Overensstemmelse mellem Cliiromys og andre hojt staaende 
Halvaber. Skjont man ikke ganske har overset Ligheden (Blainville: 
Ostéogr., Genre Lemur. — Owen: On the Aye-Aye; Transact. Zool. Soc. 
London, vol. 5, 1866; pp. 77—78. — Peters: Abh. Akad. Berlin, 1865; 
p. 99), har man dog anset Cliiromys for en meget enestaaende Form. 
I Virkeligheden er Tandsættet hos Chiromys kun en videre Udvikling i 
en Retning, der allerede er antydet hos de fleste andre Halvaber, særlig 
stærkt hos Propithecus. 
Hos lavere staaende Halvaber er der forrest i hver Underkjæbegren 
tre fremad rettede, lange, tæt stillede Tænder; den inderste er svagest, 
den yderste stærkest. De to inderste ere Fortænder; den yderste svarer 
noje til Hjornetanden hos Aber og andre Pattedyr; ligesom hos mange 
andre Pattedyr virker den mod Fortænderne i Overkjæben (hos Vesperugo 
noctulci f. Ex. griber Underkjæbens Hjornetand ind i Fordybninger i begge 
de øvre Fortænder). Gjores der stærk Brug af de forreste Tænder, bliver 
det især den forreste øvre Fortand og den nedre Hjornetand, der bruges 
og udvikles. — Hos nogle Halvaber falder den inderste nedre Fortand 
bort, og Hjornetanden bliver storre*. Dette sker hos Tarsius og Indri- 
