125 
dem var meer eller mindre tilbagetrukket. Kjonslemmet (den 
fremkrængede Sædleder) er cylindrisk, forholdsviis stort, nemlig 
0,046""" i Tversnit og indtil langt; dets Overflade har en 
let atTaldende Beklædning af fine Torne i regelmæssigt krydsende 
Rækker. Forfdlger man Sædlederen ind i Leddet, seer man 
den bdie sig tilbage og danne en Slynge. Fra Kjonsaabningen 
strækker der sig skraat fremad en oval, langstrakt Sæk. I den 
bageste Deel af Leddet bemærkes to temmelig skarpt begrænd- 
sede, rundagtige Organer, og imellem disse et tredie mindre 
tydeligt. Leddene tiltage nu efterhaanden i Størrelse, og i de 
bageste fandtes hos adskillige af Ormene tyndhindede runde 
Æg med Fosterkroge af 0,014—0,016™“ Længde; disse Led, som 
vare mere langstrakte, havde ved den ene eller den anden Rand 
en Udbugtning, i hvilken Æggene fornemmelig vare samlede. 
Et enkelt yngre Exemplar af lidt over 10™“ Længde, hos 
hvilket der endnu ikke fandtes Spor til Kjonsredskaber, gav 
nogen Oplysning om Leddenes Udviklingsraaade. Ormens for¬ 
reste Ende forholdt sig som hos de mere udviklede; den havde 
ganske det samme Udseende og var kun lidet mindre; men 
derefter aftog Breden, saa at hele den bageste Strækning var 
meget smal, ikkun 0,1”*™ bred, skjondt dog tydelig og overalt 
fuldkommen regelmæssigt afdeelt i Led, hvis Antal beldb sig til 
henved 110. Sammenholdes nu hermed, at Leddenes Antal hos 
de mere udviklede Orme var desto ringere, jo mere Kjonsred- 
skabernes Udvikling og dermed Leddenes Størrelse var skreden 
frem i Retningen fortil, saa synes heraf sikkert at fremgaae, at 
Dannelsen af samtlige Led finder Sted forinden Kjonsredska- 
berne begynde at udvikle sig, og at deres Udvikling derefter 
skrider frem bagfra fortil, medens de bageste Led afstodes 
efterhaanden som de naae Modenhed. 
Da denne Bændelorm ikke lader sig henfore til nogen hid¬ 
til bekjendt Slægt, vilde jeg foreslaae at kalde den Idiogenes*) Otidis, 
*) af særegen Slægt. 
/ 
