189 
maa være sket ved en Udkrængning, tlii lier ses, hvorledes Spidsen 
af Fortarmen endnu er lukket, som den er før dens Sammenvoxen 
og Forbindelse med Midttarmen. Lige overfor dem, som maaske ville 
lægge mig til Last, at jeg bebrejder Erichson Mangel af Hensyn, som 
man ikke kunde fordre af ham eller hans Tid, maa jeg bemærke her, 
at jeg ikke har skrevet dette for Erichsons Skyld (han er forlængst 
død, men hans Navn lever endnu og vil vedblive at leve, om ikke 
med den Giands som for hans Samtid og nærmeste Eftertid), men 
for deres Skyld, som lægge for megen Vægt paa enkelt Mands 
Autoritet; men forøvrigt burde vel ogsaa Erichson have betænkt, 
at et Rør (i dette Tilfælde Spiserøret) ikke kan blive frit med sin 
Forende, fordi en Del af dets Forrand løsnes fra sin Forbindelse (i 
dette Tilfælde Forbindelsen med Mentum). Ja denne Forbindelse 
er overhovedet en Umulighed efter Erichsons egen Forklaring om 
Underlæbens Sammensætning i den kort efter udkomne Gen. spec. 
Staphy lin orum, pg. 10; thi umuligt maa det vel anses for at være, 
at ligula, som med paraglossæ skulle udgjøre Underlæbens forreste 
og fjerde Afsnit, segmentum quartum, skulde kunne hænge sammen 
med mentum, som skal være Underlæbens bageste og første Afsnit, 
segmentum primum; der bliver jo ingen Plads til de to mellemste 
Afsnit. 
I de to sidste Sætninger af dette Stykke beskriver Erichson 
Tungens Bygning hos Stenerne. Foreløbig skal jeg indskrænke 
mig til at bemærke, at hvad Erichson kalder Zunge kalder jeg 
Tungeflig (ligula), idet jeg udvider Begrebet Tunge (lingua) til at 
omfatte hele den forreste, som oftest større, mere eller mindre frit 
bevægelige Del af Billernes Underlæbe (labium). 
I Genera et Species Staphylinorum, 1840, gjengiver Erichson 
i sammentrængt Form sin her refererede Opfattelse, idet han, 1. c. 
pg. 600, siger: „Singulariter in hoc genere ligula levissime mento 
affixa est, quo fit, ut agone mortis vi antiperistaltica oesophagus 
cum ligula, paragiossis, palpisque labialibus prolabatur et promu- 
scidis porrectæ speciem præ se ferat . . . Ipse speciminibus recen- 
tibus dissectis non possum quin Gyllenhalianæ opinioni accedam.“ 
