u 
Dyreriget*). Især Aadsler af Faar, der ere ddde paa Marken, 
hvilke den ved sin skarpe Lugt kan opdage i lang Afstand, ud- 
gjdre dens vigtigste Næring. Den hugger fdrst Oinene ud paa 
Aadselet, hvorefter den soger at naae Indvoldene for at faae 
Talgen. Naar flere Ilavne komme til, forraadc de snart ved deres 
Klammeri og dermed folgende Skrig for Soidemanden o: Faare- 
hyrden, hvor det ddde Faar er at finde. Om Foraaret, naar 
Faarene efter den overstandne Vinter ere svage, er den farlig, 
thi den skaaner ikke de afkræftede Faar, og endnu mindre de 
nyfodte Lam, naar Moderen ikke er stærk nok til at kunne for¬ 
svare dem imod dens Angreb. Efter Grindefangster indfinder 
den sig altid for tilligemed Krager og Maager at tage Deel i 
Fortæreisen af det, som ved saadanne Leiligheder falder af. 
t 
Det er en almindelig Tro hertillands, at Ilavnen ikke dræber 
Lam paa det Sted, hvor den bygger, men at den derimod flyver 
længere bort for at dræbe. Fordvrigt er det kun de Ravne, som 
have Unger, der dræbe Lam**). 
Man har om Vinteren seet den tage Rotter paa Sneen hvor¬ 
med den har begivet sig hdit op i Luften og derefter ladet dem 
falde; ved at gjentage dette flere Gange har den aflivet Rotten. 
I Fuglebjergene er den en farlig Gjest. Den raner fra 
Lomvien baade Unger og Æg. Naar den faaer Lyst til Lom- 
vieæg sætter tien sig i Nærheden af de rugende Lomvier, reiser 
sin Fjederbedækning iveiret og udstoder sine hæse Skrig. Lom¬ 
vien, forskrækket ved Ravnens Udseende, Skrig og Krumspring 
flygter fra Æget, som da let bliver Roverens Bytte. Den griber 
det i sine Kloer og flyver bort med det til et Sted, hvor den i 
Mag kan fortære sit Rov. Den hugger da med Næbet et lille 
Hul paa Æget og fortærer derigjennem Indholdet. Ofte har jeg 
fundet ubeskadigede Lomvieæg i Skraapens og Lundens Huler 
'0 Faa Island angiver Faber, at den ogsaa tager tiltakke med Kræk- 
lingebær (Ernpetrum nigrum) og Vacciniumbær. 
'**) Krager og Skader tage ei heller Ællinger og Kyllinger i 
gaard, hvor de have fæstet Ilo. 
den Bonde- 
