56 
ikke i Sovne at glide ud af Leiet og styrte i Afgrunden. Ild, 
Torv, Mad og Drikke m. v. er man forsynet med. Det lange 
grdnne Græs ,,Lundasina^^, som altid flndes, hvor Lunden bygger, 
Lunden selv, der staaer foran sin Hule som Manden for sin 
Iluusddr, Bjergene ved Siden med Lomvien eller Riden, Solen 
paa Himmelen, det uoverskuelige Hav, den hvide Brænding 
langs Kysten, nogle Fiskerskibe i det Fjerne og Fiskerbaade 
Vo Miils Vei fra Kysten, alt dette fryder Oiet. Man begynder at 
vælge sig de bekjendte eller ubekjendte Pladser til „Flejesetser“, 
gjor den Ubekjendte, som fdrste Gang har spundet den lange 
Traad nedad Klippevæggen, bekjendt med Stedets Leilighed og 
paaminder ham om Forsigtighed, taler om dem derhjemme ved 
Arnen, som man nu er noget afsondret fra, og sdger i Herrens 
Navn hver til sin Plads for at fleie. Om et Par Dage kan man 
vente Baade under ,,Landet‘'‘ efter Fangsten; man kan da hore 
Tidender fra Hjemmet og medsende gode ,,Qvanner“, Angelica^ 
til Slægt og Venner. Man veed ogsaa, at der daglig vil komme 
Folk paa ,,Eggen“ for at spdrge eller dog see, hvorledes det 
staaer til, idet man ovenfra tæller Mændene i Bjerget til man 
faaer 6ie paa dem Alle. Er Bjerget ikke for hoit, kan man raabe 
op til dem, hvorimod man ikke kan forstaae hvad de deroppefra 
raabe ned; thi Lyden forplanter sig lettere opad end nedefter. 
Er ,,Atten“ god, flyver Lunden let, og man kan gjore en god 
Fangst og faae , nok at kaste ned paa Soen, for at dette igjen 
kan fiskes op af Mandskabet paa Baaden; hvilket er lettere end 
at hale Fangsten op paa Eggen og bære den hjem. 
Saalænge Mandskabet er i Bjerget, har man ingen Ro paa 
sig hjemme, man glæder sig vel til Fangsten, men man er dog 
gladere, naar denne er vel overstaaet, især naar den har fundet 
Sted i et „Land^^, hvor der tidligere er indtruffet Ulykke, og som 
derfor ikke besoges igjen i mange Aar. Jeg har saaledes bivaanet 
Nedfiringen i et Lundeland (Ingjarstea, henhdrende til Bygden 
Saxen), som har ligget ubesogt i 30 Aar, fordi en Mand var bleven 
slaaet ihjel der ved „Omankast“ o; Nedskridning af Steen. Afskeden 
