14 
8 Fangarme ligesom Muller tillagde sin Hololhuria squamata^ der var 
Ungen af Ps. Phantapus. Fra den norske Psolus squamatus K o r e n *) 
(non Miil ler!) skjelnes den let derved, at Skjællene ikke ere 
saa kantede, men mere rundagtige og saa tæt belagte med store 
Korn, at selve Skjællene kun komme til Syne paa slidte eller 
meget unge Exemplarer. Ogsaa er Farven forskjellig; den norske 
Art er blegrdd (i Spiritus hvid), den grønlandske stærk rod 
(i S-piritus brungul). Et af de storste Exemplarer har en Længde 
af SV«'' og en Brede af over 2". 
Med Hensyn til den indre Bygning bemærkes blot, at der 
ligesom hos Ps. squamatus er een stor PoliskBlære, og at Gene¬ 
rationsorganets Ror ere overmaade talrige og lange, saa at de 
udfylde hele Dyrets Bughule; at Huden er tykkere og Muskellaget 
indenfor den meget stærkere end hos Ps. squamatus.^ hvilket ogsaa 
er Tilfældet med Længdemusklerne, som idvrigt forholde sig 
væsenlig som hos andre dendrochirote Holothurier og ikke, som 
man af Hr. Korens Beskrivelse af Ps. squamatus kunde formode, 
ere indskrænkede til musculi retractores alene. — I Enden af hver 
Fod er der en stor hvælvet, af mangfoldige smaae Huller gjen- 
nembrudt Kalkplade; Fdddernes Sider ere belagte med smaae, 
af en halv Snees Huller tæt gjennembrudte Plader. Ogsaa paa 
Fangarmene findes enkelte smaae hullede Plader. Bugskivens 
Hud er tæt belagt med grenede Kalkconcretioner ligesom de, 
hvoraf hine Plader ere sammensatte, men de slutte sig ikke 
sammen til at danne hele Plader. Kun herved kan man med 
Sikkerhed skjelne mellem Ungerne af denne og foregaaende Art. 
Naar Kornene ere aftagne, vise Rygskjællene en yderst fin Punk¬ 
tering af utallige fine Fordybninger, stillede tæt op til hinanden. 
Psolus Fabricii er almindelig ved hele Grønlands Vestkyst og 
nedsendt fra forskjellige Steder mellem Jakob s h av n og Jul ia n e- 
haab. Jeg har i det norske Universitetsmuseum seet et Exemplar 
*) Forste Gang beskrevet, men ikke benævnt, 1799 af J. C. Fabricius i 
hans Kcise nach ifjorwegen p. 384. 
