77 
nende vil derfor efter al Sandsynlighed gjælde om de ovenfor 
som grdnlandske betegnede Slsegterj de ere uden Ivivl ogsaa 
repræsenterede ved den Deel af'den amerikanske Kyst, der i 
Henseende til Klimatforhold o. s. v. kan betragtes som analog 
med den skandinaviske. For med Bestemthed at kunne skjelne 
mellem amerikanske og europæiske Echinodermslægter udfordres 
imidlertid en ndiagtigere Kundskab om det tempererede Amerikas 
Echinodermfauna, end vi for Tiden besidde. 
For Arternes Udbredning gjælde lignende Regler som de, 
der her ere fremsatte for Echinodermslægternes Udbredning i de 
nordiske Have. Ikke mindre end 13 Arter ere fælleds for 
Grdnlands Vestkyst og Finmarken, og det er ikke usand¬ 
synligt, at de alle 13 ogsaa findes ved Spitzbergen, da dette 
allerede vides om en Deel af dem. Vi kunne efter deres Ud- 
bredningsbæltes storre eller mindre Bredde dele dem i 2 Grupper; 
den ene omfatter 7 Arter med meget stor Udbredning, 
nemlig: 
CucumcLvid frondosa Gunn. Solaster endeca hin. 
Psolus Phantapus Str. — papposus Lin. 
Echinus drobachiensis Miill. Opln'opholis acuteata Miill. 
Cribrella sanguinolenta Miill. 
De findes nemlig ikke alene i det arkti ske Havb æl t e, 
d. V. s. i Ishavet og de nærmest tilstedende Dele af Atlanterhavet, 
men ogsaa i hele den subarktiske (boreale) Region, 
d. V. s. ved alle det nordlige Atlanterhavs Kyster, ved alle skan¬ 
dinaviske og brittiske, ved Islands, Newfoundlands og Ny-Eng- 
lands Kyster. Med Undtagelse af Echinus drobachiensis^ der kun 
gaaer til det nordlige Skotland og saaledes gjor Overgangen til 
den næste Gruppe, findes de alle i Kanalen'*®) mellem England 
og Frankrig; Dpt. Finisterre i Frankrig (c. 48*' 2 ° N.Br.) og Gap God 
‘i®) For Solaster cndecas Forekomst i selve Kanalen har jeg rigtignok ingen 
Hjemmel; men den forekommer paa andre Steder af de sydbnttiske 
Kyster. # 
