109 
Bælte der kan have nogen synderlig Udstræning. (See Berghaus’s 
Kort over Nordsoen, Physikalischcr 4tlas, 2den Afd. Nr. 2). 
Som bekjendt var Prof. Forhes ved sine Undersdgclser 
kommet til det Resultat, at der var en vis Overcensstemmelse 
mellem Bloddyrenes Udbredning i Fladerum og i Dybde, saaledes 
at de Arter, der have stor geographisk Udbredning* efter Længde 
og Bredde, ogsaa skulde have en stor balhyrnetrisk Udbredning. 
Tildeels er denne Sætning vistnok sand, og finder ogsaa sin 
Anvendelse paa Echinodermerne ^ man sammenligne saaledes 
Cucuniarid jvondosa^ Psolus Phantapus^ Solastcr endeca ^ Opliiura 
albida. Ophiopholis aculeala, Amphiura fdiformis og CInajei med 
Cueum.'^ Hyndmanni, Psolus squamatus, Astrogonium granulare, 
Ophioscolex purpuvea og OpJuopeltis secungera. Men der kan 
ogsaa anfdres Beviser for det modsatte, saasom at Clenodiscus 
crispatus har et stdrre bathymetrisk Omraade end Echinus dro- 
bacliiensis^ hvis geographiske Omraade derimod er vidtldftigere, og 
hine Exempler bevise maaskee snarere, at Dybvandsarterne 
ere mere begrændsede i deres geographiske Omraade 
end de med T e m p e r a tu r fo r a n d r i n g e r mere fortrolige 
Lavvands-Arter, saafiemt dette formeentlige Resultat ikke 
er en Folge af, at disses Udbredning er bedre kjendt end lunes. 
NaarForbes derimod ogsaa opstiller den Lov, at de geographiske 
og bathymetriske Bælter svare til hinanden, ligesom visse Bælter 
af Alpefloraen til Polarfloraen, saa at samme Art i Norden skulde 
træffes i hdiere, i Syden i dybere Vandlag, bekræftes denne Lov 
aldeles ikke af de hidtil samlede Erfaringer om Echinodermernes 
Udbredning i Dybden. 
