296 
Udtalelser om Sagen. Martins^) antager Platycaulons flade 
Skafter for enkelte: „Sie gleichen vollkommen einen Caiilis fasciatus, 
und stellen als regelmassige Ersclieiniing eine der sonderbarsten 
x4namorphosen vor, welcbe mir in der Sphare des Bliitbenstieles 
vorgekommen“. Spdrgsmaalet er diskuteret her hos Martius og 
senere mere indgaaende af Kornicke i hans nævnte Monografi. 
Men til dets Løsning hører utvivlsomt Udviklingshistorien, paa 
hvilket allerede Eichler gdr opmærksom; i et senere Arbejde over 
Blomsterne hos Eriocaulaceerne vil jeg have Lejlighed til at komme 
tilbage til dette Punkt; hvad den anatomiske Undersøgelse har 
lært mig, skal jeg nedenfor anføre. Vi betragte først Skaftets 
extravaginale Del. 
Et Tværsnit [XII, 7] viser os for det første, at Skaftets Omrids 
er elliptisk, langt fra saa fladt, som man kunde vente, dersom man 
tænkte sig det dannet i Lighed med en Easciation. Man bemærker 
otte a ti fremspringende Eibber [as], adskilte ved ikke synderlig 
dybe Furer. Ligesom i Kurvskaftet af Eriocaulon træffe vi her en 
smuk og karakteristisk Ordning af de forskelligartede Væv, ligesom 
hist sigtende til den mest formaalstjenlige Fordeling af de be¬ 
skyttende, de stofdannende, de ledende og de mekanisk virkende 
Elementer, et Arrangement, der i Hovedsagen er ligesom hos 
den ovenfor beskrevne, og som ogsaa vil genfindes hos de efter¬ 
følgende Former, men til hvilket der naturligvis er knyttet For¬ 
skelligheder i mange Enkeltheder. 
Vi kunne skælne imellem en Overhud, en Bark og en Central¬ 
cylinder. 
Overhudscellerne ere langstrakt - rektangulære, paa Tværsnit 
meget smaa og tykvæggede; deres hvælvede Ydervægges Kutikula 
er forsynet med ophojede Længdestriber. Paa Byggen af de om¬ 
talte Bibber ere Cellerne meget kortere og noget mere uregel¬ 
mæssige end paa deres Sider; kun ovenpaa Bibberne flndes Spalte- 
0 Die Eriocauleae als selbstandige Pflanzenfamilie. [Acta Acad. Caes. 
Leop. Vol. XVII, pars I, 1833, pag. 25]. 
