307 
den nærmest; i ren vegetativ Tilstand ville de ikke kunne skælnes 
fra hinanden, med mindre deres gronne Farve i levende Tilstand 
skulde have en forskellig N^uance. Disse to Arters saa vel som 
mange Slægtninges Voxesteder ere ligeledes ganske de samme; lidt 
fugtige Enge. 
Stammens 
Overhud frembyder intet af Interesse. Den har ikke Spalteaabninger; 
dens noget langstrakte Celler ere paa Tværsnit næsten isodiame- 
triske; de have et tyndt vægstillet Plasma uden Bladgront. De 
Haar, som i saa store Masser udspringe mellem Bladene, især fra 
Stængelens yngre Dele, hvorpaa Bladene endnu ere rykkede tæt 
sammen, ere de sædvanlige, lange, klare, flercellede Haar baarne af 
to lave Grundceller og udviklede fra en Overhudscelles øvre Ende. 
Indenfor Overhuden finde vi en vel udviklet, men simpelt bygget 
Bark. Dens langstrakte Celler ere paa Tværsnit mangekantede; 
de slutte uden Cellemellemrum til hverandre, deres sammenstødende 
Kanter ere noget fortykkede; Væggene ere, hvad Klorzinkjodreak- 
tionen bedst, viser, ren Cellulose, og.derved faa Barkcellerne en 
noget kollenkymatisk Beskaffenhed. I flere af dem har jeg fundet 
smaa Kalkoxalatoktaedre. Klorofylkorn har jeg ikke kunnet paavise 
paa mit jMateriale, men at saadanne have været tilstede, slutter jeg 
af de smaa, kugleformede Stivelsekorn, som i forholdsvis ringe Antal 
forekom i Barkparenkymet. I dette findes ogsaa Karstrænge, nemlig 
Bladsporene; da de gennemløbe Barken paa skraa, træffer man dem 
paa Tværsnit i forskellig Afstand fra Overhuden. Hver saadan 
Stræng løber under en meget spids Vinkel ind i Centralcylinderen; 
den er omgiven af en haard, skierotisk, brun Skede, en O-Skede 
efter Kussows Betegnelsesmaade. 
Ganske den samme Beskaffenhed har Grænselaget ind imod 
Centralcylindereu, nemlig Stængelens E7idoderinis; dens noget stærkt 
fortykkede Vægge, hvis brune Farve utydeliggor Floroglucinreak- 
tionen, ere forvedede; som saa ofte i saadanne Skeder staa Cellernes 
Endevægge skraat, her endog i hoj Grad. Porerne ere lige og 
ugrenede. 
20 * 
