381 
c. Absorptionen. 
Volckens har gjort opmærksom paa^), at de Stedbetegnelser, 
der saaledes som „Moser“, „fugtige Enge“, „Søbredder”, „Sumpe” o.lg. 
hyppig anvendes i floristiske Arbejder, egenlig lade Læseren i 
Uvidenhed om et ikke iivæsenligt Punkt, nemlig om Fugtigheden 
i Jordbunden holder sig konstant hele Aaret eller kun periodisk er 
tilstede. En saadan Oplysning er ingenlunde ligegyldig, da Plantens 
Bygning kan være forskellig efter Voxestedets forskellige Beskaffenhed. 
Allerede tidligere har S c h \v e n d e n e r udtalt sig i lignende 
Retning, og Costantin'^) har særlig undersøgt Forholdet mellem 
Voxestedet eller Mediet og Organbygningen. 
Af alle de af mig undersøgte Eriocaulaceer synes Tonlna mig 
at være den, som i sin Rodbygning tydeligst bærer Præget af 
stadig at leve i meget fugtige Omgivelser; vel har den ikke 
svampede Rødder, men dens Rodskede er forholdsvis svagt fortykket. 
Yi have ovenfor sét, at Eupaep. tortilis netop hører til de Sump¬ 
planter, som til visse Tider sættes under Yand, og Schwendeners 
Bemærkninger om, at Rodskeden hos saadanne netop udmærker sig 
ved usædvanlig tykvæggede Celler, faa her en smuk Bekræftelse. 
Jeg tvivler ingenlunde om, at de stærkt fortykkede Rodskeder hos 
saa mange andre af Familiens Arter skyldes lignende Forhold. 
En god Sumpplantekarakter frembyder Slægten Eriocaulons hvide 
Rødder, hvis Yderbark er opfyldt af store, kommunicerende Luft¬ 
rum, afstivede af snævre, mekanisk virksomme Celler. Lignende 
Rødder have vi ogsaa sét hos andre. Det stemmer ogsaa godt 
med C o Stan ti ns Resultater for en Mængde andre Planters Yed- 
kommende, at Marven i Eriocaulacérodeii i Regelen er saa lidet 
udviklet, og at vi meget ofte i Rodens Axe finde et (eller nogle 
faa) meget vide (Stige-)Kar; denne Karakter er netop en af dem, 
som synes fremkaldte af det fugtige Medium. 
M Jahrb. d. kgl. bot. Gartens zu Berlin, 1884; pag. 24. 
Die Schutzscheiden u. ihre Verstarkungen. Berlin, 1882; pag. 57. 
Ann. des sc. nat, Sér. YIL, Tome I, pag. 171 ff. 
