126 
(Talpidæ.) 
Tal; den har endnu hele det typiske Tandsæt; hos de andre Slæg¬ 
ter mangler i det mindste én Tand af de typiske. Men ellers er 
Condijlurn uddannet højt i sin egen Retning. Tandsættet er i det 
hele stærkt ifærd med at vantrives paa en Maade, der i høj Grad 
minder om Myre-Ædere af forskjellige Grupper; næsten alle Tæn¬ 
derne ere bievne meget smaa, Forkindtænderne spredt stillede; kun 
Fortænderne ere uddannede, paa en meget egen Maade, skjønt 
ogsaa de kun ere smaa; de ere vist indrettede efter at holde fast 
paa slibrigt Bytte: 1ste øvre Fortand har en lav, men ret udbredt 
Krone; 2den øvre Fortand er saa lille, at den synes nær ved at 
forsvinde; men 3dje øvre Tand er en forholdsvis stor dolkformet 
Tand, mindende om en Hjørnetand; 1ste og 2den nedre Fortand 
ere begge ret anselige, fremadrettede; men 3dje er en ganske lille 
Vantrivning; den virkelige Hjørnetand, baade øvre og nedre, er 
ganske ubetydelig. I Overensstemmelse med Tændernes Svaghed 
ere Kjæberne spinkle; især er Underkjæbens Prc. coronoicleiis 
paafaldende svag. Ogsaa som Graver er Condijliira udrustet paa 
en noget egen Maade. Langs Fingrenes Yderrande ere Fingrenes 
Hudringe pressede ud og voxede frem som udstaaende kegle¬ 
formede Takker, en ganske enestaaende Form for Udfladning af 
Haanden. Ikke mindre ejendommelig er Krandsen af fremstaaende, 
lange, kegleformede Hudpapiller omkring Næseborene paa Trynens 
Spids, skjønt dog smaa Begyndelser til lignende Dannelser kunne 
findes hos forskjellige andre Insektædere. 
Hos Scaptonyx mangler Tandsættet kun lidt i at være fuldstæn¬ 
digt; kun en af de forreste Tænder i Underkjæben, vist 3dje For¬ 
tand, mangler; hos dens nærmeste Slægtninge, Llrofrichus og 
Slhirntrichus, mangler i det mindste én øvre og to nedre Tæn¬ 
der. En Særhed viser den i, at alle Fortænder, Hjørnetænder og 
de tre forreste Forkindtænder, baade øvre og nedre, ere ifærd med 
at vantrives og blive smaa og ret ensartede, medens 4de Forkind¬ 
tand og alle Bagkindtænder ere særdeles veludviklede; øvre Hjørne¬ 
tand har dog beholdt lidt af sin Overmagt over Omgivelserne. 
Uvotvichus (med Dymecodon) har beholdt 3 øvre Forkindtænder, 
medens Neiirotrichus kun har to, og er altsaa i den Henseende 
den oprindeligste. Hver af de to Slægter har ellers Tandsættet 
noget særlig uddannet, i forskjellig Retning. Hos Urolrichus ere 
de to forreste øvre Fortænder bievne særlig stærke, næsten dolk- 
