146 
(Erinaceidæ.) 
Og Underkjæbe vantrives m 3. I Overensstemmelse med Tand¬ 
radernes Indskrænkning forkortes Hovedskallens Ansigt. Mælke¬ 
tandsættet er paa en meget lunefuld Maade delvis vantrevet. (I 
Ganen kan der findes Hinde-Aabninger.) I Loftet af bageste Næse¬ 
gang Findes en dyb Grube. Sibenet er mere opsvulmet, udvider 
Panden og strækker sig ned i Indervæggen af Fissiira orbitalis. 
Trommebenet er betydelig bredere, nærmende sig til at blive 
skaalformet; derimod er Udvæxten fra Petrosiim i Trommehulens 
Væg meget mindre. I Modsætning til f/z//on?//s-Gruppens Med¬ 
lemmer ere Erinaceinerne ikke uddannede som Løbere; tværtimod 
ere de plumpe, kortlemmede, snarest med lidt Uddannelse i Ret¬ 
ning af Gravere, med forholdsvis stærke Kløer. Den ejendomme¬ 
lige Rustning, som Ryggens Klædning med tornformede Haar er 
bleven dem, med den tilhørende Evne til at svøbe sig i Ryggens 
Hud, er vel Skyld i deres Mangel paa Bevægelighed; de have 
ikke haft nødig at flygte for Fjender. 
Den tertiære nordamerikanske Pvotevix, kjendt efter den for¬ 
reste Del af en Hovedskal, uden Underkjæbe, synes at staa meget 
nær ved Erinaceus] i et Par Egenskaber staar den paa et lavere 
Trin: øvre Hjørnetand maa vist være større, at slutte efter de to 
stærke Rødder (det eneste af den, der er tilbage); øvre m3 er 
mindre indskrænket, med lignende Størrelse og Form som hos 
Podogymniira, Galerix og andre, tresidet i Tværsnit, med to ydre 
Spidser og en indre, medens den hos Erinaceiis er bleven helt 
sammentrykt forfra bagtil, og dens Spidser ere vanslægtede, næsten 
forsvundne. (Ganen er uden Hinde-Aabninger.) 
Hos Arter af Slægten Erinaceiis kan 1ste Taa være forsvunden. 
Vistnok til Erinaceiderne hører ogsaa en lille Gruppe indbyrdes ret 
nærstaaende tertiære europæiske Slægter Dimyliis, Plesiodiinyliis og 
Cordylodon, tilsammen Afdelingen Dimylini; de kjendes endnu 
næsten kun efter smaa Kjæbestykker, ikke tilstrækkelig til at gjøre 
deres Stilling utvivlsom. Ere de Erinaceider, maa de have deres Op¬ 
rindelse fra de ældste af Familiens Slægter, hos hvem der endnu fand¬ 
tes forholdsvis tydelige Levninger af alle de tre oprindelige yderste 
Spidser paa de øvre bredformede Tænder, medens de bredformede 
Tænder ellers, baade øvre og nedre, havde faaet omtrent samme 
Form som hos andre Erinaceider. Hvad der udmærker Gruppen, 
er, at øvre m 1 faar en ualmindelig Størrelse, hvorimod nogle af 
