176 
(Anm. 6.) 
Amer. Mus. Nat. Hist., vol. IX, part VI, 1909, Afsnit p. 543—549, pi. LII, især 
om Åpatomyidæ; og A Revision of the Lower Eocene Wasatch and Wind 
River Faunas, part IV; Buli. Amer. Mus. Nat. Hist., vol. XXXIV, 1915, Afsnit 
p. 465 —482, med Billeder). Det er kun med Tvivl, at de have været hen- 
lørte snart her, snart der, blandt Halvaber, Gnavere og Insektædere; de 
kjendes efter altfor tarvelige Levninger, mest efter Kjæbestykker, Apatomyiderne 
næsten kun efter Stykker af Underkjæber. Det ejendommeligste for Gruppen, 
der synes at være naturlig, om end et eller andet fremmed kan være indblandet 
i den, er, at en af de forreste Tænder i Underkjæben, vist den forreste For- 
tand, forstørres, paa Gnaver-lignende Maade, og virker hemmende paa sine 
nærmeste Omgivelser. Hos den oprindeligste Form, Olbodotes, blandt Mixo- 
dectider, er den forstørrede, forreste. Fortand kun lidt sværere end de to 
andre (hvis Osborn’s Fremstilling er rigtig; Matthew, 1915, p. 467, finder 
den øjensynlig tvivlsom, siden han mener, at Olbodotes snarest er enstydig 
med Mixodectes, hos hvem der kun findes én, stor, Fortand; men han giver 
ingen nærmere Forklaring) og naar med sin Rod kun tilbage under Hjørne¬ 
tanden, som den ikke fortrænger; hos de mindst oprindelige, blandt Apato¬ 
myiderne, er den forstørrede Tand overmægtig, skyder sin Rod tilbage under 
Bagkindtænderne og fortrænger baade de andre Fortænder og Hjørnetanden; 
Forkindtændernes Tal, der hos de laveste Former er 3, indskrænkes hos de 
højeste til 1; Bagkindtænderne, baade øvre og nedre, minde i Form i høj 
Grad om oprindelige Lemurider; men samme Form gjenfindes i mange andre 
Grupper, saaledes baade hos Insektædere (som Erinaceider, i det væsenlige) 
og hos Gnavere (som Pseudosciiiriis). — Nylig har Stehlin (Die Saugetiere 
des schweizerischen Eocaens, 7. Teil, 2. Halfte; Abhandlungen der schwei- 
zerischen palaontologischen Gesellschaft, vol. XLl, 1916, især Afsnittet p. 
1502—1507) indgaaende drøftet Spørgsmaalet om de paagjeldende Dyrs Slægt¬ 
skab; heller ikke han har kunnet fælde nogen sikker Dom. 
Protoadapis og Plesiadapis, bedst kjendte ved Arbejder af Lemoine 
(Étude d’ensemble sur les dents des Mammiféres fossiles des environs de 
Reims; Bulletin de la Société Géologlque de France, 3. sér., tome 19, 
1890—91, Afsnit p. 278—281, pi. X), Osborn (A review of the Cernaysian 
Mammalia; Proceed. Acad. Nat. Sc. Philadelphia, 1890, Afsnit p. 55—56, med 
Billed), Schlosser (Ueber die systematische Stellung der Gattungen Plesia- 
dapis, Protoadapis etc.; Neues Jahrb. fur Mineralogie, Geologie und Palaeon- 
tologie, Jahrg. 1892, Bd. II, p. 238—240) og især Stehlin (Abhandl. d. 
schweizer, palaontol. Ges., vol. XXXVIII, 1912, Afsnit p. 1281 — 1286, med 
Billeder; vol. XLI, 1916, Afsnit p. 1319, 1474—1489, med Billeder), ere lige¬ 
ledes af de meget omtvistede Former, der kun kjendes efter tarvelige Lev¬ 
ninger; ogsaa de have været regnede for Halvaber, Gnavere eller Insektædere, 
ligesom Mixodectiderne, om hvem de minde i meget. Stehlin mener at 
kunne godtgjøre, at de ere Halvaber; maaske har han Ret, maaske ikke. 
Adapisorex og Adapisoriculiis ere vel nok Insektædere; men deres 
nærmere Stilling er ubestemmelig. Begge Slægter ere opstillede af L e m o i n e 
(Étude sur quelques Mammiféres de petite taille de la faune cernaysienne 
des environs de Reims; Buli. de la Soc. Géol. de France, 3. sér , tome 13, 
