130 
Jeg lader følge to Figurer, som viser det karakteristiske Ud¬ 
seende af disse „Absprunge“ ^), med Naale (Fig. 3, S. 140) og 
uden Naale (Fig. 2. a). 
Som man vil se, er disse Smaagrene Skud fra det sidste Aar, 
deres Længde (maalt paa 70 Stykker) varierer fra 47—93 mm. 
Spidsen bærer Endeknoppen til næste Aars Skud; langs Grenen 
sidder Sideknopper, og nederst, lige over det Sted, hvor Grenen 
er gnavet over, findes en Krans af Knopper (3—5), Anlæg til 
næste Aars Hanblomster. Det er sidstnævnte Knopper, som er 
begnavede af Egernet: den bort fra Grenen vendende Side af 
Knopdækket er gnavet af skraat nedenfra opefter, og gennem den 
derved fremkomne Aabning er Indholdet taget ud; af den tidligere 
Blomsterknop er kun tilbage et bægerdannet Hylster, lavt fortil, 
højt bagtil (Fig. 2. b og c).2) — Hyppig er ogsaa en eller flere 
af Sideknopperne udhulede, Endeknoppen er i Reglen urørt, sjel- 
dent udhulet.®) 
1) Efter at jeg først var blevet opmærksom paa disse ejendommelige eg rn- 
mærkede Grene, fandt jeg dem ogsaa i andre af Rude Skovs Granbe¬ 
voksninger. Denne Afbidning af Skud og Udhuling af Knopper er iøvrigt 
tidligere kendt her fra Landet og nævnet afj. E. V. Boas, Dansk Forst- 
zoologi, 1896—98, p. 57. 
2; Da Egernet kun bider Skud af, naar der er talrige Blomsterknopper paa 
dem, og en saadan Beskadigelse altsaa gaar forud for et Frøaar, førte 
denrie Sammenhæng i Tid til den Tro, at Træet kastede sine Blomster¬ 
skud af for at beskytte sig mod en kommende Overlæsning med Kogler 
(jfr. Altum, op. cit. p. 87). — Paa den anden Side mener jeg, at da et 
rigt Frøaar vel som Regel følger paa et Aar, hvor Blomstring og Kogle 
dannelse slaar fejl, benytter Egernet Hanblomsterne i Knoptilstand som 
en Nødhjælp i den forud for Frøaaret gaaende frøfattige Vinter. 
Forstzoologer (Altum, Boas) har gjort opmærksom paa, at denne Af¬ 
bidning af Skud kan forvolde Granerne følelig Skade. Jeg kan oplyse, 
at ogsaa Lærk {Larix decidua) er udsat for en haardhændet Behandling. 
I Efteraaret (so/io og 1921 saa jeg i Prismekikkert Egern „arbejde« i 
Toppen af høje Lærketræer i den nordøstlige Del af Rude Skov. Trods 
deres Behændighed kunde de ikke naa ud til Enden af Grenene, hvor Kog¬ 
lerne sad — Grenen er her tynd som en Snor og kan simpelt hen ikke bære 
Dyret. Egernet balancerede saa langt ud ad Grenen som muligt, tog der¬ 
efter med Forpoterne fat om Enden af Grenen, bøjede den tilbage, ind til 
Munden, og bed den af. Derefter balancerede det med sit Bytte lidt til¬ 
bage til et sikrere Sæde paa Grenen, bed en Kogle af den løsnede Gren, 
lod denne falde til Jorden og tog saa fat paa at skrælle Skællene af 
Koglen for at komme til Frøene. Det blev mig da klart, hvorfra de Dyn- 
