134 
Foraaret 1922 genvundet sin tidligere Udbredelse, d. v. s. praktisk 
talt over hele Skoven. Men denne Tilstand varede ikke l^nge. 1 
Løbet af Vinteren 1922—23 forsvandt Egernet atter fra alle de 
mig bekendte Rødgranbevoksninger; hverken i Granerne eller paa 
Jorden fandtes Kogler med Frø; i Nærheden af Højbjerg kunde 
jeg finde et sidste Spor efter Egernets Tilstedeværelse i Form af 
en Kogle, der var gnavet for ikke længe siden, men ellers saa 
man ikke længere nylig gnavede Kogler. Man stod i Virkeligheden 
ved April 1923 over for den samme Situation som ved samme 
Tid for to Aar siden — Egernet syntes ganske forsvundet fra Rude 
Skov. Men nu lykkedes det mig at blive klar over, at Egern¬ 
bestanden ikke var død ud, og at opspore, hvor den var bleven af. 
Denne Gang tog jeg mig for at gaa Rude Skov grundigt efter 
og kom derved, i Slutningen af Maj, til et Parti, som jeg ikke tid¬ 
ligere havde kendt, i Skovens sydvestlige Del, den saakaldte „Sække¬ 
dam “. Paa denne Højmose trives en Bevoksning af store Rød¬ 
graner, og ved Foden af dem laa endnu hist og her en enkelt 
Kogle, som var gnavet af Egern for nylig. Men det var aabenbart 
kun undtagelsesvis, at Egernet havde fundet Frø nok i en saadan 
Kogle til, at det havde kunnet betale sig for det at give sig i Lag 
med den; i Reglen havde Dyret nøjedes med at gnave de neder- 
ste Skæl af og saa givet op, da der ingen Frø fandtes i disse gamle 
Kogler. 
Tilstanden syntes for saa vidt ikke at være gunstigere for 
Egernet i denne Granbevoksning end i de andre. Af de faa, frisk- 
gnavede Grankogler fremgik imidlertid med Sikkerhed, at Egernet 
maatte findes her, og jeg gav mig derfor til at gaa Bevoksningen 
nærmere efter og fandt da, at der hist og her mellem Granerne 
voksede Skovfyr af en ligeledes meget betydelig Størrelse. Disse 
Skovfyr falder ikke stærkt i Øjnene, da de udgør en forholds¬ 
vis underordnet Bestanddel i Granskoven og staar spredt imellem 
Granerne; men gaar man hele Skovpartiet efter, bliver Fyrrenes 
Antal tilsammen ret anseligt. Og disse Skovfyr var det, som op¬ 
retholdt Egernbestanden; det fremgik deraf, at der under dem laa 
store Mængder af nylig egerngnavede Fyrrekogler. 
Tilstanden stiller sig altsaa for Tiden (August 1923) ens i Rude 
Skov og i Geel Skov: begge Steder svigter det Træ, hvis Frø al¬ 
mindeligvis yder Egernet dets Føde, nemlig Rødgranen; i dens 
