382 
karna framhåller, taga skada på så omtåliga stållen som area genio- 
glossi och area geniohyoidei, når brottytorna gå så nara dessa. De 
båda underkåksfragmenten från Sværdborgs mosse lågo enligt ut- 
gråvarens (Dr. Friis-Job an sen) rapport till Nationalmuseet “ikke 
samlede men langt adskilte". Att det funnits mbjlighet for att de even¬ 
tuella spinae genioglossi hos sværdborgfragmentet kunnat bli ska- 
dade, framgår ur foljande uttalande av Dr. Fr i i s-J oh a n se n dår- 
sammastådes. “Om et fuldstændigt og i Orden liggende Skelet var 
der slet ikke Tale, men kun om en tilfældig, ganské uordnet Hob 
af Menneskeknogler, liggende samlede paa et Stykke, der vel var 
en Kvadratfod stort . En af de lange Rørknogler laa henover 
det ene Kæbestykke i en aldeles naturstridig Stilling .... Endvidere 
fandtes om, under og imellem de samme Bestanddele, hvoraf Kul¬ 
turlaget sædvanlig bestaar, Flintaffald, Dyreben, Hjortetakker. Der 
er saaledes kun Tale om en Samling Menneskeben, henkastede 
med samme Skødesløshed som alle Dyreknoglerne." Friis-Johansen 
avslutar sin rapport med att betona, att kulturlagren voro ororda, 
att månniskobenen funnits in situ och att dessa liksom kulturlagret 
otvivelaktigt hårrorde från maglemosetid. Det må vara hur som 
helst med skadorna inom area genioglossi. Sværdborgkåken fbreter 
i alla fall tydliga spår efter något, som kunnat vara spinae genio¬ 
glossi; eller också ha vi hår “die flache paarige Rauhigkeit", som 
Toldt funnit i 43,5 % for barn i åldern 7—15 år enligt fdrut 
meddelad oversikt. Hos mullerupkåken åro spåren efter 
spinae genioglossi ån tydligare. Dåremot var den grop, 
som H. A. Nielsen nederst å sid. 216 talar om, icke nå- 
gonstådes att finna å mullerupkåken (Fig. 5). Blott ett 
litet foramen supraspinosum ovanfor de båda spåren efter spinae 
genioglossi står att upptåcka. Jag återkommer strax till berorda 
fbrhållanden. Prof. H. A. Nielsen har fåst ett mycket stort avsc- 
ende vid den “fossa genioglossa", som han ansåg vara tillfinnandes 
å sværdborgkåken, (se fig. 6), och som han ståilt i samband med 
motsvarande forekomst hos de “paleolitiska" kåkarne, anforda i en 
sammanslagna till en area) “finden leicht Beschådigungen statt, sowohl, 
weil der im Boden liegende Kiefer gern in der Mitte durchbricht und 
dadurch Stuckchen der Area absplittern, als auch weil an dem noch 
weich aus dem Boden kommenden Knochen unebene Stellen abgestossen 
oder abgerieben werden konnen." 
