124 
den os overleverede Tekst. Det er Visen otn Sveidal, som 
paa dansk Andes i Svend Grundtvigs Udgave af Danmarks gamle 
Folkeviser Nr. 70 efter gamle Haandskrifter, af hvilke det feldste 
er fra 16de Aarhundrede, og efter Optegnelse fra Nutiden; paa 
svensk hos Arwidson Forns&nger Nr. 143 og i mindre god Op¬ 
tegnelse hos Geijer og Afzelius Folk visor Nr. 10. Dens Begyn- 
delse lyder efter den aeldste af de danske Optegnelser saaledes: 
1. Det var ungen Sveidal, 
han skulde Bolden lege: 
Bolden drev i Jomfruens Bur, 
det gjorde hans Kinder blege. 
Lader dn dine Ord vel! 
2. Bolden drev i Jomfruens Bur, 
Svenden efter gik: 
ferend han kom der ud igjen, 
stor Sorg han i Hjertet fik. 
3. „Du terst ikke kaste 
din Bold efter mig: 
der sidder en Me i fremmede Land, 
hun laenges efter dig. 
4. Du skalt aid rig Rocn bide 
og aldrig Roen faa: 
ferend du faar lest det sorgfulde Hjerte, 
som laenge haver ligget i Traa. u 
5. Det var ungen Sveidal, 
han sveber sig Hoved i Skind: 
saa gaar han i Stuen 
alt for sine Hovmsend ind. 
6. „Her sidder I, alle mine Maend, 
drikker Mjed af Skaale: 
mens jeg gaar til Bjerget 
med min kjaere Moder at tale! w 
7. Det var ungen Sveidal, 
han tog til at kalde: 
der revned Mur og Malmersten 
og Bjerget tog til at falde. 
8. „Hvem er det, der kalder 
og vaekker mig saa mod? 
maa jeg ikke med Freden liggc 
op under den sorte Jord?“ 
