125 
9. „Det er tmgen Sveidal, 
kjsere Sonne din: 
han vil fuldgjerne have gode Raad 
af kjsere Moder sin. 
10. Jeg haver fanget en Stifmoder, 
hun er mig vorden haard: 
hun haver mit Hjerte i Tvangen lagt 
for den, jeg aldrig saa. u 
11. „Skal jeg mig opreise 
af Sovn og haarden Kvale: 
ndi de samme Veie 
da skalt du fuldvel fare.“ 
Det er Svend Grundtvig, som f0rst (i Danm. gl. Folkev. II, 
S. 239) har udtalt, at denne Visens Begyndelse saa noie svarer 
til Grogaldr, at vi ikke vel kunne betvile deres indre, traditionelle 
Slaegtskab. Enhver, der har n 0 iere Kjendskab til den nordiske 
Folkevises Historie, vil vide, at dette ikke maa forstaas saaledes, 
som om en eller anden dansk eller svensk lserd Mand, der havde 
leest Grogaldr i et islandsk Haandskrift, skulde have omdigtet det 
ved sin Pult til en Vise paa sit Modersmaal; og saa har natur- 
ligvis ikke Grundtvig ment det. Forholdet opfatter jeg paa fol- 
gende Maade: Grogaldr har uden Tvil ikke tilhort Island alene, 
men er blevet kvsedet trindt om i Norden, paa de forskjellige 
Steder i forskjellig Form; hvor det er blevet til, lader sig nu 
ikke afgjore. I hvilket nordisk Land Oldkvadet omdigtedes til 
on Folkevise, lader sig nu heller ikke bestemme; rimelig var det 
i Danmark eller Sverige. Men det var ikke Grdgaldriden Form 
hvori vi kjende det af islandske Haandskrifter, der blev omdigtet 
til Visen, saasom den foreligger os: Visen med enderimede, sang- 
bare Stropher i sin seldste Form og Oldkvadet i den Form, 
hvori Visen udviklede sig deraf, stod visselig hinanden indbyr- 
des langt, langt nsermere. Og denne Vise blev fra forst af ikke 
fsestet med Pen i Bog; det var gjennem Sang, at den spredtes 
ud blandt Folket. 
Grogaldr fortmller: En Ungersvend kommer til sin Moder 
Groas Gravhaug, vsekker hende af Dodens S 0 vn og minder hende 
