120 
om, at hun i levende Live har bedet ham soge til hendes Grav, 
naar han efter hendes Dad bier stedt i Nad. Hun svarer ham 
med Sparsmaal om, hvad Men der har rammet ham, siden han 
kalder paa hende. — Saavidt stemmer vort Kvad godt overens 
med Folkevisen. Men det tredje Vers, som Haandskrifter ogUd- 
gaver have det, afviger: 
Ljotu leikbor&i 
skauztu fyr mik, hin Jaevisa kona! 
su er fa&ma&i minn fSSur* 
{>ar ba& hon mik koma, 
er kveSki veit, 
moti menglobum. 
Her skal det altsaa vsere Moderen selv, som har paalagt ham 
en tung Fserd, medens det i den dansk-svenske Folkevise er en 
Stifmoder. Men denne Afvigelse grunder sig kun paa en For- 
vanskning i Haandskrr. af Grbgaldr; den almindelige Tekst i V. 
3 er i flere Henseender feilagtig. 
skauztu kan lkke vsere rigtigt: Ungersvenden kan ikkeved 
hm lsevisa kona mene sin Moder, som han i V. 1 kalder gdi 
kona; det vilde ogsaa vsere besynderligt, om han i Tiltale skulde 
bruge Pronominet hon. Men ligefrem umuligt, som stridende 
mot al Grammatik, er det, at sii, er med Verbet i tredje Per¬ 
son skulde kunne vise tilbage til skauztu, hin lsevisa kona! 
Foruden alt dette faa vi endnu. som Svend Grundtvig bemserker, 
ve at beholde skauztu den Urimelighed frem, at den, der har 
paalagt Svenden den tunge Fserd, som han aldrig tror at kunne 
komme levende fra, det skulde netop vsere Moderen, til hvem 
han nu vender sig for at soge Raad i Noden. skauztu maa 
derfor rettes til skauD; hin lsevisa kona, s d er fa«ma6i 
nunn odur bliver da at forstaa om en Stifmoder til Ungersven- 
den bans Faders anden Kone. Og nu sd vi, at den dansk-svenske 
okevise her ganske slutter sig til det norrene Oldkvad, og Svend 
run vig emserker i Danm. gl. Folkev. II. 669 a, hvor han 
' me ? £* 6rUndtVi8 Skaut * •< vflde h e, st0de , da 
samme Pronomen felger i L. 3 . 
