128 
Svenden heder ungen Sveidal, 
og saa gaar Sagn deraf. w 
22. „Her er ogsaa et Jomfru paa dette Land, 
hun ligger i staerken Traa: 
alt efter en Svend, heder Sveidal, 
hun aldrig raed 0ine saa. w 
23. „Her du, goden Hyrde, 
hvad jeg siger dig: 
vedst du, hvor den Jomfru er, 
da dolg det ikke for mig!“ 
24. „For oven ved den gronne Lund 
der staar min Jomfrus Gaard: 
Porten er af det hvide Hvalsben 
og Porten er lagt med Staal. 
25. Uden for min Jomfrus Port 
der stander en Love saa gram : 
men er I den rette Sveidal, 
saa frit kan I gaa fram. w 
26. „Er det nu saa Sanden, 
alt som du siger for mig: 
bliver jeg Konge paa dette Land, 
til Kidder gjor jeg dig. w 
27. Han gik til den gyldne Port 
og ind der han saa: 
alle da var de Laase, 
de faldt selv derfraa. 
28. Loven med de hvide Bjorne 
de faldt den Herre til Fod: 
Linden med sine Grene 
hun bugner neder til Jord. 
29. Midt udi den Borgegaard 
der aksler han sit Skind: 
saa gaar han i Hoieloft 
for hedenske Konning ind. 
30. „Hil sidder I, hedenske Konning, 
over eders eget Bord: 
vil I mig eders Datter give 
og vide mig Andsvarord?" 
31-rJeg haver ikke Datter, foruden en, 
hun ligger i sterken Traa: 
bliver jeg Konning paa dette Land, 
til en Herre saa gjor jeg dig. w 
20. „Plankeme ere af haarde Jaern 
og Porten er af Staal: 
det er vel atten Vintre siden 
den Jomfru Solen saa. 
21. Loven og den vilde Bjorn 
de stander der inden fore: 
der kommer aldrig Nogen levendes ind 
foruden hin unge Svendal. 
22. Det var ungen Svendal, 
han satte sig paa sin Hest: 
saa red han til den samme Mur, 
som han kunde allerbedst. 
23. Det var ungen Svendal, 
han tog sin Hest med Spore: 
saa sprang han saa listelig 
alt i den Borgegaard. 
24. Saa sprang han saa listelig 
udi den Borgegaard: 
Loven og den vilde Bjorn 
de falder ned for hans Fod. 
25. Loven og den vilde Bjorn 
de falder den Herre til Fod: 
Linden med sine forgyldene Blad 
bugned neder til Jord. 
| 26. Linden bugned neder til Jord 
med sine forgyldene Blade: 
op da stod den stolte Jomfru, 
som laenge havde ligget i Dvale. 
27. Det da var den stolte Jomfru, 
hun horte de Sporer klinge: 
n Hjaelp mig Gud Fader i Himmerig? 
jeg maatte end blive lost af Pine! 
28 Hj*lp mig Gud Fader i Himmerig, 
jeg maatte blive lost af Tvang: 
og Skam saa faa min Stifmoder, 
niig haver gjort Tiden saa lang! 
29. Det var ungen Svendal, 
ban ind ad Doren tren: 
