129 
alt efter en Svend, heder Sveidal, 
hun aldrig med 0ine saa.“ 
32. Det da svared den liden Smaadreng, 
stod klaedt i Kjortel hvid: 
„Laenges hende efter Sveidal, 
da er han nu kommen hid.“ 
33. Saa bradt kom Bud i Hoieloft 
for skjon Jomfru ind: 
„Nu sidder ungen Sveidal 
nsest hos Fader din.“ 
34. „Da tager I bort de hoie Raa 
og saa de Ligebaar: 
folger I mig i Hoieloft 
ind for min Hjertenskjser!“ 
35. Det da maelte den skjonne Jomfru, 
hun ind ad Doren tren: 
„Vser velkommen, ungen Sveidal, 
Hjert-allerkjaereste min! w 
det var da den stolte Jomfru, 
hun stander ham op igjen. 
30. Ind kom ungen Svendal, 
han var baader faver og ung: 
det var da den stolte Jomfru, 
saa vel favned hun hans Komme. 
31. „ Velkommen, ungen Svendal, 
aedelig Herre min! 
Tak have Gud Fader i Himmerig, 
os baade haver lest af Pine! w 
32. Nu haver ungen Svendal 
forvunden baade Angest og Harm: 
nu sover han saa gladelig 
udi sin Jomfrus Arm. 
33. Nu haver den stolte Jomfru 
forvunden baade Angest og Kvide: 
nu sover hun saa gladelig 
ved ungen Svendals Side. 
Den forste Optegnelse fortaeller endnu, at M 0 en forlanger af 
sin Fader, han skal lade sig d 0 be: ellers drager hun bort med 
Sveidal; baade Fader og Datter faa da Daab og Kristendom, 
inden Brylluppet holdes; Sveidal slaar Hyrden til Bidder og saet- 
ter ham overst til Bords. 
Til alt dette findes der intet Spor i Grogaldr. Bog kan Digt- 
ningen om Groas Son umulig have vaeret afsluttet med hvad dette 
Digt, som vi have det, meddeler: der forudsiges ham en tung 
Fserd og lang Omflakken, men til sidst Opfyldelse af hans 0n- 
sker; og den Interesse, som herved er vakt, maa nodvendig have 
veeret tilfredsstillet, ligesom i Folkevisen; Oldkvadet maa, som 
Svend Grundtvig siger, have vaeret tortsat i et andet, som be- 
rettede Sonnens videre Faerd og Skjaebne. En noiagtig Be- 
tragtning af det Vers i Grogaldr, hvordet tunge Paalseg naermere 
betegnes, vil fore os videre. I V. 3 laeses almindelig: 
{>ar ba& hon mik koma, 
er kve&ki veit, 
moti menglObum. 
