131 
Groas Son maa finde. Og naar vi nu mindes, at Digtet Fjol- 
svinnsmal fortseller om en Ungersvend, som S 0 ger efter og en- 
delig finder en M 0 , hvis Navn netop er Menglo6, saa rinder 
et Lys op for os; saa skjonne vi paa engang, at Fjolsvinnsm&l 
er den savnede Fortssettelse af Grogaldr, at Slutningen af Svei- 
dalsvisen og Fjolsvinnsm&l er to forskjellige Former af en og 
samme Digtning, og at den dansk-svenske Folkevise har bevaret 
den oprindelige Enhed af to Oldkvad, hvis Sammenhseng var glemt 
paa Island for mange hundrede Aar siden. 
Jeg vil her ikke forfolge denne Combination, som jeg forst 
kortelig har fremsat i Danmarks gl. Folkev. udg. af Svend Grundt- 
vig II, S. 667, i alle dens Resultater; det er heller ikke min Hen- 
sigt, ligesom det ligger over min jEvne, at tyde Fjolsvinnsm&l i 
dels Helhed og alle dots Enkeltheder; jeg skal kun fremhseve de 
vigtigste af de Momenter, der vise denne Combinations Rigtighed 
og drage Nytte af den ved Kritiken af Teksten i Fjolsvinnsm&l. 
Helten i dette Digt Svipdagr er altsaa den samme som 
Groas Son; vi gjenkjende Navnet tydelig i Folkevisens Sveidal 
(videre forvansket til Svedal, Sven dal, Svennendal, i Sve¬ 
rige til Svedendal, Silfverdal). — Folkevisen fortseller, at 
Sveidal efter at have gjsestet sin Moders Grav drager ud i frem- 
niede Lande for at soge den Mo som han elsker og dog aldrig 
har set; han finder en Hyrde foran et Slot, hvem han udspor, 
og han faar da vide, at dette Slot netop er bans Elskedes Bolig. 
Ligesaa finde vi Svipdag straks i forste Vers af Fjolsvinnsmal 
udenfor en herlig Borg, hvor, som han senere faar vide, Menglod 
bor, og som bevogtes af Fjolsvinn: 
Utan gar&a 
harm aa upp um koma 
{mrsa kjoSar sjOt. 
„fjrgar brautir 
drna pu aptr hdSan; 
attattu hdr verndarvanr veru! 
Allerede hann i anden Linje viser, at Digtets rette Begyn- 
delse er tabt: hann maa vise tilbage til en foregaaende, nu bort- 
formen til Enkelttalsforraen uden dog derfor at s*tte Grogaldr i Forbradelse med 
Fjolsvinnsmal (se Kjeb. Udg II. S 968; CKersaett. af aldre Edda UI, 176). 
