136 
men, hun iler at byde ham velkommen, og de modes for ei mer 
at skilles. 
Ogsaa Menglod har vrnret tryllebunden; hun har vidst, at 
Svipdag skulde blive hendes Brudgom og har Imngets efter ham 
med hele sin Sjsels Attraa; hun siger: „Lmnge jeg sad paa Lse- 
gedomsbjerget, rented jeg dig Naetter og Dage“; ..Attraa har jeg 
hart efter dit Gammen, og du efter min Elskov.“ — Saaledes 
siger og Hyrden i Folkerisen: 
„Her er ogsaa en Jomfru paa dette Land, 
hnn ligger i staerken Traa: 
alt efter en Svend, heder Sveidal, 
hun aldrig med 0ine saa. w 
Og Moen hilser den udkaarne Ungersvend med folgende Ord: 
„V®r velkommen. ungen Sveidal, 
aedelig Herre min! 
Tak have Gud Fader i Himmerig, 
os baade haver lest af Pine! a 
Den danske Vise fremstiller Moens Tilstand som en Dr ale, 
hrilket Svend Grundtrig anser for det rette og i Digtet oprinde- 
ig hjemmehorende; jeg henriser herom til hans Udvikling i Danm. 
gl. Folkev. H, S. 670. 
eneste lidet Ord i Menglods Tale kunde synes at gjen- 
Alt, hvad jeg her har udviklet: den anden Halvdel af V. 
49 lyder i alle Hskrr. og Udgg. saaledes: 
nu J>at varb, 
er ek vaett hefir, 
at }>u ert aptr kominn 
m6gr! til minna sala. 
M ^ tT er aabenbart « r 'gtigt. At Svipdag har gjfestet 
• f0r ’ SigCS ingensteds e,lers i FjOlsvinnsmdl, tvert- 
imod er hele Digtet stettet til den Forudsmtning, at han forste 
haTl^M'Tn T dCn ^ Fj ° 1SVinn V ° gtede B ° r ^ aldrig f0r 
kunde <3 e 7 Saahdt 8 ° m hun ham - Hvi9 detvaranderledes, 
er de npdag d0g lkke s P 0r S e som i V. 7: ..Sig mig, Fjolsvinn! 
eller ^ n ° gen Mand ’ som kan Paa Menglods hulde Arm sove?“, 
e ^r Men ^ lod i V. 46: .Hvorfra for du, hvorfra styred du 
